Справа № 638/3870/25
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 р.Справа № 638/3870/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 22.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Малахова О.В., м. Харків, по справі № 638/3870/25

за позовом ОСОБА_1

до Інспектора 2 взводу 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області старший лейтенант поліції Тесленка Максима Юрійовича , Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції , Департаменту патрульної поліції

про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова (нині це Шевченківський районний суд міста Харкова) із позовом до інспектора 2 взводу 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції Тесленка Максима Юрійовича (далі по тексту інспектор), Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції (далі по тексту УПП в Харківській області ДПП), Департаменту патрульної поліції (далі по тексту відповідач, ДПП) про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії інспектора 2 взводу 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції Тесленка Максима Юрійовича, скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі серії ЕНА №4142529 від 24.02.2025,

- стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь позивача судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 22 квітня 2025 року у справі № 638/3870/25 задоволено частково позов ОСОБА_1 .

Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №4142529 від 24.02.2025.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,50 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Департаменту патрульної поліції.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 22 квітня 2025 року у справі № 638/3870/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачем вказано, що судом першої інстанції помилково констатовано про відсутність будь-яких відомостей щодо реєстраційного номеру транспортного засобу на відеозаписів з реєстратора 70mai, адже в матеріалах справи наявні належні, допустимі та достатні докази, в сукупності які підтверджують, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, яке ставилось йому у провину. Зокрема, зі змісту відеозаписів, які надані відповідачем до суду вбачається рух транспортного засобу AUDI A4 сірого кольору, на фото «Стоп кадр 2» при збільшенні зображення можливо розгледіти символи номерного знаку. Відповідач просить суд звернути увагу, що ані під час спілкування з працівниками поліції, ані в позовній заяві позивач жодного разу не заперечував та не ставив під сумнів факт керування ним транспортного засобу AUDI A4 з реєстраційним номером НОМЕР_1 за зазначених в постанові обставин.

Окрім того, відповідач посилається на те, що позивачем в позові заявлено, що він з постановою категорично не згоден, оскільки вважає, що на даній ділянці населеного пункту рухався з попереджувальними сигналами перед перестроюванням, а відтак зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач визнає обставину керування транспортного засобу AUDI A4 з реєстраційним номером НОМЕР_2 24.02.2025 близько 19:59 за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 99А.

Позивач своїм право подати письмовий відзив на апеляційну скаргу не скорситався.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні у них докази, обговоривши підстави та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог поданої відповідачем апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.02.2025 інспектор 2 взводу 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області старшим лейтенантом поліції Тесленко М.Ю. винесено постанову серії ЕНА №4142529 від 24.02.2025 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 . Відповідно до вказаної постанови ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом AUDI A4 з реєстраційним номером НОМЕР_2 , не подав сигнал світловим покажчиком повороту перед перестроювання на іншу смугу дороги, чим порушив вимоги підпункту «б» пункту 9.2 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність частиною другою статті 122 КУпАП.

Матеріали справи, зокрема відеозапис з реєстратора 70mai, не містять доказів, які б підтверджували факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом AUDI A4 з реєстраційним номером НОМЕР_2 у період часу 20:00:53 - 20:01:11, а також на відеозаписі не зафіксовано будь-яких відомостей щодо реєстраційного номеру транспортного засобу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами того, що ОСОБА_1 порушив підпункту «б» пункту 9.2 Правил дорожнього руху, що свідчить про відсутність в діях Позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку, що постанова серії ЕНА №4142529 від 24.02.2025 підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 в цій частині слід задовольнити.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями частини другої статті 222 КУпАП встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту та до їх компетенції відповідно до підвідомчості відноситься частина другої статті 122 КУпАП.

Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Положеннями пункту 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з частиною п`ятою статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно зі статтею 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

За приписами статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, обов`язок доказування правомірності прийнятого рішення покладено на суб`єкта владних повноважень.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у випадку заперечення факту вчинення правопорушення, суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, в силу вимог частини другої статті 77 КАС України, повинен довести правомірність своїх дій та прийняття відповідних рішень.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, згідно з оскаржуваною постановою позивач керуючи транспортним засобом в порушення п. 9.2 б ПДР не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 122 КУпАП.

Так, частина друга статті 122 КУпАП передбачає порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

За приписами пункту 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.9 ПДР України передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 9.1 "а" ПДР попереджувальними сигналами є сигнали, що подаються світловими покажчиками повороту або рукою.

Згідно з пунктом 9.2 "б" ПДР водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку: перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Відповідно до пункту 9.3 ПДР у разі відсутності або несправності світлових покажчиків повороту сигнали початку руху від правого краю проїзної частини, зупинки зліва, повороту ліворуч, розвороту або перестроювання на смугу руху ліворуч подаються лівою рукою, витягнутою вбік, або правою рукою, витягнутою вбік і зігнутою у лікті під прямим кутом угору.

Сигнали початку руху від лівого краю проїзної частини, зупинки справа, повороту праворуч, перестроювання на смугу руху праворуч подаються правою рукою, витягнутою вбік, або лівою рукою, витягнутою вбік і зігнутою у лікті під прямим кутом угору.

Наведені вище норми ПДР визначають, що кожен водій транспортного засобу, здійснюючи будь-які маневри на проїзній частині, будь то початок руху від будь якого краю проїзної частини, зупинка, поворот ліворуч або праворуч, та інше, зобов`язаний подати відповідний сигнал світловими покажчиками повороту, а за їх відсутності або несправності, подати такий сигнал правою або лівою рукою.

Доводячи наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, до оскаржуваної постанови додано відеозапис з реєстратора 70mai.

Водночас, відеозапис з реєстратора 70mai, не містять доказів, які б підтверджували факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом AUDI A4 з реєстраційним номером НОМЕР_2 у період часу 20:00:53 - 20:01:11. Більш того, на вказаному відеозаписі не зафіксовано будь-яких відомостей щодо реєстраційного номеру транспортного засобу, зазначеного в постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновками судуд першої інстанції про те, що відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами того, що ОСОБА_1 порушив підпункту «б» пункту 9.2. Правил дорожнього руху, що свідчить про відсутність в діях Позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач жодного разу не заперечував та не ставив під сумнів факт керування ним транспортного засобу AUDI A4 з реєстраційним номером НОМЕР_1 та в позовній заяві самостійно про це вказав, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в позовній заяві позивач вказував на те, що рухався з попереджувальними сигналом перед перестроювання, а працівником поліції не зафіксовано в належний спосіб вчинення ним адміністративного правопорушення.

Так, частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, обов`язок доказування правомірності прийнятого рішення покладено на суб`єкта владних повноважень.

При цьому, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Крім того, в пункту 30 постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а зазначено, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Відтак, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь.

Таким чином, виходячи з приведеного та відсутності у суду належних доказів щодо вини особи у інкримінованому їй правопорушенні, колегія суддів вважає недоведеним факт винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП.

Підсумовуючи приведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами того, що ОСОБА_1 порушив підпункту «б» пункту 9.2. Правил дорожнього руху, що свідчить про відсутність в діях Позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню .

Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Згідно частини першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 22.04.2025 по справі № 638/3870/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій