Справа № 804/211/16
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
16 липня 2025 рокуСправа №804/211/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: судді: судді: Прудника С.В. Турової О.М. Луговської Г.В.
за участі секретаря судового засідання Лінчук С.В.,
за участі: заявника: представника відповідача: Магрупова Ю.В. Запорожської Д.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до прокуратури Дніпропетровської області про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до прокуратури Дніпропетровської області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Дніпропетровської області від 14.12.2015 № 2831 к про звільнення позивача з посади старшого прокурора прокуратури м. Дніпропетровська Дніпропетровської області та з органів прокуратури з 14.12.2015 у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України та пункт 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру);
- зобов`язати відповідача поновити позивача в органах прокуратури Дніпропетровської області на посаді, яка за своїм правовим статусом є аналогічною ліквідованій посаді в прокуратурі м. Дніпропетровська;
- стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15.12.2015 року по день фактичного поновлення на роботі.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звільнення з посади є незаконним та безпідставним, оскільки не проводилася реорганізація юридичної особи прокуратури Дніпропетровської області, а проводилася тільки реорганізація органу прокуратури; в попередженні про звільнення та наказі про звільнення наявні розбіжності в підставах звільнення; порушені вимоги статей 42 та 49-2 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників при скороченні чисельності чи штату працівників та щодо обов`язку працедавця пропонувати іншу роботу. Крім того позивач посилається на те, що вимогами Порядку проходження відповідного тестування та Закону України Про прокуратуру не надано тлумачення успішності проходження тестування; під час проведення відповідного тестування однією юридичною особою - прокуратурою Дніпропетровської області прийнято рішення про успішне проходження тестування особами, які набрали меншу кількість балів.
За наслідками розгляду даної позовної заяви, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 року в задоволенні позову відмовлено. Постанова мотивована тим, що оскаржуваний наказ №2831к від 14.12.2015 року, яким звільнено позивача з посади старшого прокурора Прокуратури м. Дніпропетровська та з органів прокуратури з 14.12.2015 року у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру"), прийнятий відповідачем в порядку, в межах та у спосіб, встановлений законом, оскільки орган прокуратури, в якому працював позивач реорганізований, усі штатні посади цієї прокуратури є ліквідованими, а можливість працевлаштування в новоутвореній місцевій прокуратурі виключається у зв`язку з неуспішним проходженням тестування.
Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 21.06.2017 скасував рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу прокурора Дніпропетровської області від 14.12.2015 № 2831 к та прийняв в цій частині нове, яким позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував наказ прокурора Дніпропетровської області від 14.12.2015 № 2831 к в частині формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури (пункт 1 частина перша статті 40 40 КЗпП України...) та зобов`язав прокуратуру Дніпропетровської області внести зміни до цього наказу, зазначивши підставою звільнення ОСОБА_1 зміни в організації виробництва і праці відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.... В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки оскаржене рішення відповідача було прийнято ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом з тим, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача змінити формулювання причини звільнення позивача. Так, пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає більш широке поняття, таке як зміни в організації виробництва і праці, яке поглинає такі підстави звільнення, як ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом апеляційної інстанції встановлено, що дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, які полягають у припиненні органу прокуратури, створенні нового органу, на який покладені відповідні функції, а також зміна вимог, що ставляться до працівника, а саме підтвердження своєї кваліфікації через проходження тестування. За таких обставин, на думку суду, відповідачем безпідставно внесено запис про звільнення в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури, проведення якої не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, а тому суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача внести зміни в формулювання причини звільнення і вважати позивача звільненим в зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Постановою Верховного Суду від 08.10.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 року в частині залишеній без змін та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 року залишено без змін.
Висновки Верховного Суду зводяться до того, що судом апеляційної інстанції виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу відповідно до норм матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого касаційна скарга залишається без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.
30.06.2025 року від ОСОБА_1 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами, в якій заявник просить суд:
1. Задовольнити заяву про перегляд у зв`язку з виключними обставинами постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 року в адміністративній справі № 804/211/16, якою ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до прокуратури Дніпропетровської області про скасування наказу прокурора Дніпропетровської області № 2831к від 14.12.2015 року про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
2. Скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 у адміністративній справі №804/211/16, якою ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до прокуратури Дніпропетровської області про скасування наказу прокурора Дніпропетровської області № 2831к від 14.12.2015 про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
3. Ухвалити нове рішення яким:
- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Дніпропетровської області №2831к від 14.12.2015 року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора прокуратури м. Дніпропетровська Дніпропетровської області та з органів прокуратури з 14.12.2015 у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»);
- зобов`язати прокуратуру Дніпропетровської області поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури Дніпропетровської області на посаді, яка за своїм правовим статусом є аналогічною ліквідованій посаді в прокуратурі м. Дніпропетровська;
- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на мою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15.12.2015 року по день фактичного поновлення на роботі.
На обґрунтування поданої заяви позивач посилається на Рішення Конституційного Суду України від 18.12.2024 року №11-р(II)/2024 у справі №3-157/2023(290/23), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VII зі змінами.
Відповідно до відомостей з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2025 року, заява ОСОБА_1 була розподілена судді Пруднику С.В., та на підставі ч. 8 ст. 33 КАС України визначений склад колегії суддів у складі трьох суддів: судді Турової О.М., судді Луговської Г.В., головуючий суддя Прудник С.В.
15.07.2025 року від представника Дніпропетровської обласної прокуратури до суду надійшло пояснення, в якому зазначено про те, що оскільки спірні правовідносини виникли та припинилися до прийняття рішення Конституційного Суду України від 18.12.2024 року №11-р(II)/2024 року по справі № 3-157/2023(290/23), та вказане рішення не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, рішення Конституційного Суду України від 18.12.2024 року №11-р(II)/2024 по справі №3-157/2023(290/23)) на спірні правовідносини не впливає. У випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатися невиконаним в контексті приписів п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, оскільки є рішенням, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено та не передбачає примусового виконання. На думку представника відповідача, ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційним п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII не впливає на правовідносини, що склалися до дати його ухвалення. Відтак, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 у справі №804/211/16 про перегляд рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 року за виключними обставинами.
В судовому засіданні 14.07.2025 року заявник вимоги заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами підтримав, просив заяву задовольнити. В обґрунтування навів доводи, вказані в заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечувала та просила в задоволенні заяви відмовити посилаючись на твердження, вказані у поясненні.
Дослідивши матеріали заяви, заслухавши доводи заявника, представника відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Як свідчать матеріал справи, ОСОБА_1 обіймав посаду старшого прокурора прокуратури м. Дніпропетровська Дніпропетровської області.
Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2015 № 76ш у зв`язку з утворенням з 15.12.2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, міжрайонних, прокуратур із штатного розпису прокуратури Дніпропетровської області виключено штатний розпис прокуратури м. Дніпропетровська Дніпропетровської області та встановлено у штатному розписі Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області посади прокурорів: керівник 1, перший заступник керівника 1, заступник керівника 2, прокурор 47, Солонянський відділ: начальник відділу 1, прокурор 5.
24.09.2015 року позивача було попереджено, що у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі, його буде звільнено із займаної посади та органів прокуратури у зв`язку з ліквідацією органу прокуратури (пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру»).
ОСОБА_1 подав заяву для участі у тестуванні та проходив його, що ним не заперечувалось, однак за результатами тестування на заміщення посад прокурорів у місцевій прокуратурі позивач зайняв 70-е місце рейтингового списку, із загальним підсумковим балом 59,7, що підтверджується рейтинговим списком Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області. Рішення щодо результатів тестування позивачем оскаржені не були.
Наказом прокурора Дніпропетровської області від 14.12.2015 року № 2831 к позивача звільнено з посади старшого прокурора прокуратури м. Дніпропетровська та з органів прокуратури з 14.12.2015 року у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України та пункту 9 частини першої статті Закону України «Про прокуратуру».
Вважаючи спірний наказ протиправним та безпідставним, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
За наслідками розгляду даної позовної заяви, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 року в задоволенні позову відмовлено. Постанова мотивована тим, що оскаржуваний наказ №2831к від 14.12.2015 року, яким звільнено позивача з посади старшого прокурора Прокуратури м. Дніпропетровська та з органів прокуратури з 14.12.2015 року у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП, п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру"), прийнятий відповідачем в порядку, в межах та у спосіб, встановлений законом, оскільки орган прокуратури, в якому працював позивач реорганізований, усі штатні посади цієї прокуратури є ліквідованими, а можливість працевлаштування в новоутвореній місцевій прокуратурі виключається у зв`язку з неуспішним проходженням тестування.
Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 21.06.2017 скасував рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу прокурора Дніпропетровської області від 14.12.2015 № 2831 к та прийняв в цій частині нове, яким позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував наказ прокурора Дніпропетровської області від 14.12.2015 № 2831 к в частині формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з реорганізацією органу прокуратури (пункт 1 частина перша статті 40 40 КЗпП України...) та зобов`язав прокуратуру Дніпропетровської області внести зміни до цього наказу, зазначивши підставою звільнення ОСОБА_1 зміни в організації виробництва і праці відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.... В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки оскаржене рішення відповідача було прийнято ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом з тим, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача змінити формулювання причини звільнення позивача. Так, пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає більш широке поняття, таке як зміни в організації виробництва і праці, яке поглинає такі підстави звільнення, як ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом апеляційної інстанції встановлено, що дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, які полягають у припиненні органу прокуратури, створенні нового органу, на який покладені відповідні функції, а також зміна вимог, що ставляться до працівника, а саме підтвердження своєї кваліфікації через проходження тестування. За таких обставин, на думку суду, відповідачем безпідставно внесено запис про звільнення в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури, проведення якої не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, а тому суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача внести зміни в формулювання причини звільнення і вважати позивача звільненим в зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Постановою Верховного Суду від 08.10.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 року в частині залишеній без змін та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2017 року залишено без змін.
Висновки Верховного Суду зводяться до того, що судом апеляційної інстанції виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу відповідно до норм матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого касаційна скарга залишається без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.
Розглядаючи заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
Пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України визначено, що підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Приписами частини шостої статті 361 КАС України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
Відповідно до частини першої статті 365 КАС України, заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення.
У цій справі ОСОБА_1 визначає підставою для перегляду ухваленого у цій справі судового рішення наявність виключної обставини, передбаченої пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а саме, встановлену Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Так, у резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2024 року № 11-р(ІІ)/2024 у справі № 3-157/2023 (290/23) (п. 3) визначено, що п. 9 ч. 1ст. 51 Закону №1697-VIIзі змінами, визнаний неконституційним, утрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, відповідно станом на момент подання заяви про перегляд судового рішення за виключеними обставинами у даній справі (17 січня 2025 року) п. 9 ч. 1ст. 51 Закону №1697-VIIзі змінами не втратив чинність.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 10 лютого 2025 року у справі №160/5839/20 та від 24 лютого 2025 року у справі №420/4490/20.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 року, яке просить переглянути позивач у зв`язку з виключними обставинами, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
У вимірі доводів і вимог заяви ОСОБА_1 варто зауважити, що питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку із встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, вже було предметом розгляду Верховного Суду.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в постанові від 19 лютого 2021 року у справі №808/1628/18 сформулював висновок про те, що судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами з указаної нормативної підстави. Також у цій постанові зазначено, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення суду першої інстанції положення вказаної норми були чинними та підлягали застосуванню.
Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підтримана об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалах від 21 грудня 2022 року в справі №140/2217/19 та від 22 грудня 2022 року в справі №805/1312/16-а.
Такий же підхід Верховний Суд застосував і під час розгляду заяв про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справі №600/1450/20-а (ухвала від 13 квітня 2023 року), у справі №200/5229/20-а (ухвала від 27 квітня 2023 року) та у справі №420/1255/21 (ухвала від 03 травня 2023 року), у справі №420/4589/20 (ухвала від 06 березня 2025 року).
Тож дотримуючись усталеної правової позиції щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, колегія суддів доходить висновку, що постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 року не може переглядатися за виключними обставинами.
Одночасно Суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон №2136-VIII). Водночас у частині першій статті 97 Закону №2136-VIII визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону №2136-VIII дає підстави дійти висновку, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, проте продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
У Рішенні від 24 грудня 1997 року №8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), Конституційний Суд України вказав, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».
У Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив, що «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність».
Таким чином, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього.
Зазначене в сукупності не може бути підставою для перегляду (зміни) правової позиції суду в спорі щодо якого постановлене остаточне судове рішення.
На тлі наведеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 року у справі №804/211/16.
Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в ухвалах від 10 лютого 2025 року у справі №160/5839/20 та 06 березня 2025 року у справі №420/4589/20 за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення за виключними обставинами.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.
Згідно з частиною першою статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.
Керуючись статтями 2-9, 241, 248, 256, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами у справі відмовити повністю.
Ухвала набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у строки встановлені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України окремо від рішення суду у випадку, передбаченому п. 14 ч. 1 статті 294 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали суду складений 16 липня 2025 року.

Головуючий суддя: С. В. Прудник

Суддя: О.М. Турова

Суддя: Г.В. Луговська