Справа № 400/9728/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/9728/24

Перша інстанція: суддя Біоносенко В. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

16 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 нарахування та виплати середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 17.09.2024 по виплаті грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 22452,85 гривень;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 17.09.2024 по виплаті грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 22 452,85 гривень, включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 із застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що по 23 лютого 2022 року включно проходила військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . При звільненні з військової служби позивачу не виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно. Зазначенак компенсація нарахована позивачу на виконання рішення суду по справі №400/4759/22 лише 17.09.2024. Позивач зазначила, що звернулась до відповідача із заявою про нарахування та виплату їй середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 22 452,85 грн, однак відповідач листом від 28.09.2024 №350/174/308/1689/пс відмовив у проведенні такої виплати.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що спір про нарахування та виплату компенсації за неотримане речове майно виник не у день звільнення позивачки зі служби, а в жовтні 2022 року, коли позивачка звернулась до суду. Крім того, відповідач азначив, що норми статтей 116 та 117 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно по день фактичного розрахунку 17.09.2024, в межах шести місяців, за період з 15.04.2024 по 16.10.2024.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення ОСОБА_1 за час затримки розрахунку виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно по день фактичного розрахунку 17.09.2024, в межах шести місяців, за період з 15.04.2024 по 16.10.2024 року, розраховане відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував доводи відповідача, що питання виплати компенсації за речове майно не були спірними під час звільнення позивача зі служби та виникли лише через сім місяців після звільнення ОСОБА_1 .

Позивач надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, ависновки суду першої інстанції без змін, у зв`язку із необгрунтованістю доводів апелянта.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходила військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , з якої звільнена 23 лютого 2022 року.

Під час звільнення позивачу не виплачено компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року по справі № 400/4759/22, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 22 452.85 грн (двадцять дві тисячі чотириста п`ятдесят дві гривні 85 копійок).

17 вересня 2024 року військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду по справі №400/4759/22 нараховано та виплачено позивачці компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 18 742,42 гривень (з урахуванням утримання 1,5% військового збору).

17 вересня 2024 року позивачем на адресу відповідача направлено звернення щодо виплати середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2022 (наступний день після звільнення) по 17.09.2024.

Листом від 28 вересня 2024 року відповідач відмовив у задоволенні заяви.

Вважаючи протиправними ді відповідача щодо невиплати середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2022 (наступний день після звільнення) по 17.09.2024, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день звільнення позивача зі служби відповідачем не було проведено з нею повного розрахунку. З огляду на це, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судова колегія частково погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 1.380.2019.005781.

Викладене спростовує доводи апеляційної скарги щодо непоширення на спірні правовідносини норм ст.116 та ст.117 КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в чинній редакції, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем було проведено не у день його виключення зі списків особового складу 23.02.2022, а лише 17.09.2024, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати повного розрахунку при звільненні.

Судова колегія звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальністі роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів не надає оцінки рішенню суду першої інстанції за період до 19.07.2022 року, під час дії попередньої редакції ст.117 КЗпП України.

Щодо необрахунку судом першої інстанції розміру середнього заробітку, судова колегія зазначає наступне.

Сталою є правова позиція Верховного Суду, зокрема у постанові по справі № 340/7458/23 від 24 червня 2025 року та у справах № 280/4812/23, № 360/700/23, № 280/4745/23, № 440/1497/22, № 580/602/22, що спонукаючий спосіб захисту прав та інтересів позивача і питання визначення у судовому рішенні конкретної суми, яка належить до нарахування та виплати відповідачем позивачу, враховуючи характер спірних правовідносин, є належним і ефективним, адже здатний забезпечити реальне поновлення прав особи у випадку задоволення позову. Тому, для належного і ефективного захисту прав та інтересів позивача, судам необхідно перевірити обґрунтованість розрахованих позивачем сум, розрахувати їх і, відповідно, у судовому рішенні вказати конкретні суми, на які позивач має право та які відповідач зобов`язаний нарахувати й виплатити. Отже, встановивши, що позивачка має право на отримання відшкодування за час затримки розрахунку та що це право порушене відповідачем, суди мають провести відповідний розрахунок і визначити суму, яка підлягає до нарахування та виплати позивачці.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, суд відповідний розрахунок не навів, у зв`язку із чим, не визначив конкретну суму середнього заробітку позивача за шість місяців, який підлягає стягненню на її користь.

Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з матерілаів справи, заробітна плата позивача за останні повні два місяці перед звільненням, з урахуванням постійних його складових становить 24762,02 (за грудень 12 521,81 + за січень 12 240,21).

Судова колегія враховує, що відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Отже, при обрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача, відповідно до Порядку № 100 та Порядку № 260, для визначення середньоденної заробітної плати військовослужбовця необхідно поділити заробітну плату за останні два місяці на календарні дні.

Середньоденне грошове забезпечення позивача становить 399,39 грн (12 521,81 /62).

Період затримки розрахунку при звільненні в даному випадку рахується в календарних днях та становить 6 місяців, а саме з 16.03.2024 по 16.09.2024 року 184 дні.

З урахуванням викладеного, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні з позивачем становить 73 487,76 грн (399,39 грн *184 дні).

Додатково, колегія суддів наголошує, що в незалежності від того, коли з позивачем відбувся остаточний розрахунок при звільненні після 19 липня 2022 року, тобто під час дії нової редакції ст.117 КЗпП України, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не може бути більшою, аніж за 06 місяців.

Так, середній заробіток за період за період з 19.07.2022 по 17.09.2024 обчислюється із застосуванням статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, яка обмежує виплату середнього заробітку 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом в постанові по справі № 380/15041/22 від 31 січня 2025 року, по справі № 520/22859/23 від 30 квітня 2025 року.

Тобто після 19 липня 2022 року позивач, вне залежності від складових недоплаченого при звільненні грошового забезпечення та дат їх виплати, має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише за 06 місяців.

Разом з тим, виплата сепеднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні нараховується та виплачується без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові та не підлягає зменшенню.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду не знайшли підтвердження, оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду у місячний термін з дня отримання недоплаченої суми при звільненні, що відповідає приписам ч.5 ст.122 КАС України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не обрахував суму, яка підлягає виплаті на користь позивача, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частинні визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача та періоду його стягнення.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 21 жовтня 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року змінити, виклавши третій абзац його резолютивної частини у наступній редакції:

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року по 17 вересня 2024 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 у розмірі 73 487,76 грн (сімдесят три тисячі чотириста вісімдесят сім гривень сімдесят шість копійок).

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В. Вербицька

Суддя: О.В, Джабурія

Суддя: К.В. Кравченко