Справа № 160/24129/24
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2025-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2025 року м. Дніпросправа № 160/24129/24

Головуючий суддя І інстанції Конєва С.О.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Іванова С.М. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.02.2025 року в адміністративній справі №160/24129/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту військовослужбовця позивача, який був поданий ним у письмовому вигляді 12 серпня 2024 року;

- зобов`язати відповідача видати направлення для проведення дообстеження у ДУ «УкрДержНДІМСПІ МОЗ України», а також видати направлення до профільного експертного закладу для проходження медико-соціальної експертизи.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.02.2025 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що останній подав рапорт про направлення до профільного експертного закладу для проходження медико-соціальної експертизи 02.08.2024 року за допомогою засобів поштового зв`язку, який був отриманий відповідачем 12.08.2024 року, а тому у останнього був наявний обов`язок по його розгляду. Вказано, що військова служба позивача була призупинена з 01.10.2024 року, а тому станом на дату подання рапорту позивач ще перебував на військовій службі та мав право на розгляд його рапорту.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходить військову службу за мобілізацією у званні солдата у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копією паспорту та відомостями, які містяться у довідці ВЛК №1171 від 20.06.2024р. (а.с.34,36,38-39).

У період з 24.07.2024р. по 07.08.2024р. позивач перебував у щорічній відпустці за 2024 рік та зобов`язаний був прибути після закінчення відпустки до місця служби в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 про що свідчить зміст відпускного квитка від 22.07.2024р. №438, наявного у справі (а.с.69).

Згідно медичних документів стосовно позивача (медичних карт стаціонарного хворого та консультаційних висновків спеціалістів -лікарів) йому встановлено діагноз цироз печінки асоційований з гепатитом С, печінково-клітинна недостатність 2 стадії, хронічний паренхиматозний панкреатит фаза нестійної ремісії, хронічний безкам`яний холіцистит з ДЖМ за гіпотонусом фаза нестійної ремісії та через важкість перебігу хвороби, необхідністю встановлення втрати працездатності рекомендовано проходження дообстеження та лікування у Держаній установі «УкрДержНДІМСПІ МОЗ України» згідно змісту копії консультативного висновку спеціаліста від 01.08.2024р. (а.с.7,10-13,34,36).

02.08.2024р. у зв`язку з погіршенням стану його здоров`я та згаданого консультативним висновком спеціаліста від 01.08.2024р. про необхідність дообстеження позивачем було складено рапорт на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 , у якому позивач просив видати йому направлення для проведення дообстеження у Держаній установі «УкрДержНДІМСПІ МОЗ України, а також і видати направлення до профільного експертного закладу для проходження медико-соціальної експертизи, що підтверджується копією наведеного рапорту (а.с.14-15).

Зазначений рапорт позивача був направлений останнім 05.08.2024р. засобами поштового зв`язку та отриманий відповідачем 12.08.2024р. згідно даних про відстеження відправлення за №070 про що свідчить зміст поштового трекінгу (а.с.8-9,17).

Станом на дату подання позову 05.09.2024р. від відповідача ні відмови у задоволенні його рапорту, ні належно оформленого направлення до медичної установи позивачем не отримано, про що зазначено у позові (а.с.3-зворот).

Вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо не розгляду його рапорту, як військовослужбовця, поданого ним 12.08.2024р., протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину або місце служби, його військова служба є призупиненою, неможливим є прийняття рішення по рапорту позивача з приводу надання йому направлень для проведення дообстеження та до профільного експертного закладу для проходження медико-соціальної експертизи від 02.08.2024р., отриманого відповідачем 12.08.2024р., до моменту повернення позивача до військової частини для продовження його військової служби, згідно до абзацу 1 пункту 144-6 Положення №1153/2008, а тому у спірному випадку у адміністративного суду відсутні підстави стверджувати про допущену відповідачем бездіяльність у питанні розгляду згаданого вище рапорту позивача.

Суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку виходить з наступного.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України та який триває і на сьогодні.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1 Закону №2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - ЗУ № 3543-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до частин 3, 5 статті 22 Закону №3543-ХІІ, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону №2232-ХІІ, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Також і згідно приписів пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин (далі - Положення №1153/2008), передбачено, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» .

Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до час тини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 144-2 Положення №1153/2008 військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України.

Зі змісту зазначених правових приписів видно, що у разі самовільного залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, військова служба для такого військовослужбовця призупиняється, а відповідно, на час такого призупинення приписи законодавства про проходження військової служби на таку особу не поширюються.

Як свідчать встановлені обставини справи, у період з 24.07.2024р. по 07.08.2024р. позивач як військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 перебував у черговій відпустці за 2024 рік та зобов`язаний був прибути до місця служби в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 08.08.2024р. о 8:00 год., що підтверджується відпускним квитком від 22.07.2024р. №438 (а.с.69).

02.08.2024р. у зв`язку з погіршенням стану його здоров`я та згаданого консультативним висновком спеціаліста від 01.08.2024р. про необхідність дообстеження позивачем було складено рапорт на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 , у якому позивач просив видати йому направлення для проведення дообстеження у Держаній установі «УкрДержНДІМСПІ МОЗ України, а також і видати направлення до профільного експертного закладу для проходження медико-соціальної експертизи, що підтверджується копією наведеного рапорту (а.с.14-15).

Зазначений рапорт позивача був направлений позивачем 05.08.2024р. засобами поштового зв`язку та отриманий відповідачем 12.08.2024р. згідно даних про відстеження відправлення за №070 про що свідчить зміст поштового трекінгу (а.с.8-9,17).

Згідно доповіді командира в/ч НОМЕР_1 про подію кримінального правопорушення, що трапилася, було встановлено, що 08.08.2024р. о 08:40 год. було виявлено відсутність військовослужбовця ОСОБА_1 за місцем несення військової служби, який не повернувся із щорічної відпустки.

В подальшому, 08.08.2024р. позивача, який не прибув після завершення відпустки до військової частини було знято з усіх видів забезпечення з 08.08.2024р. про що свідчить витяг з наказу від 08.08.2024р. №229 (а.с.68).

Згідно матеріалів службового розслідування від 23.08.2024р. командиром в/ч НОМЕР_1 05.09.2024р. була складена доповідь за №1267 про подію, кримінальне правопорушення, що трапилася у в/ч з приводу виявлення факту відсутності військовослужбовця ОСОБА_1 у місці тимчасового розташування в/ч НОМЕР_1 , який не повернувся із щорічної відпустки, яка була скерована до Четвертого слідчого відділу ТУ ДБР в м. Полтава, що підтверджується її копією (а.с.63).

Згідно копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за вказаним повідомленням командира в/ч НОМЕР_1 за фактом того, що солдат ОСОБА_1 не з`явився з щорічної відпустки до місця тимчасового розташування 5 інженерної роти в/ч НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 було зареєстроване кримінальне провадження за №0001299 від 01.10.2024р. за правовою кваліфікацією правопорушення за ч. 5 ст.407 КК України (самовільне залишення місця служби) про що свідчить копія відповідного Витягу (а.с.64).

На підставі наведеного Витягу з ЄРДР згідно до Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 №301 від 17.10.2024р. позивача було звільнено з займаної посади та призупинено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період з 01.10.2024р. (а.с.65).

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що в частині другій статті 24 Закону №2232-XII законодавець чітко визначив, що лише внесення до ЄРДР відомостей про самовільне залишення військовослужбовцем військової частини або місця служби, дезертирство або добровільну здачу в полон, які повідомлені командиром (начальником) військової частини в порядку частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту, тобто встановлені за результатом проведення службового розслідування, є достатньою підставою для негайного призупинення військової служби, що тягне за собою тяжкі наслідки для військовослужбовця.

Як було встановлено судом апеляційної інстанції, рапорт позивача від 02.08.2024 року було отримано відповідачем 12.08.2024 року, а відомості про внесення даних про вчинення позивачем кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР 01.10.2024 року, тобто задовго після отримання відповідачем наведеного рапорту.

Відповідно до п. 9 розділу 2 Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 року № 531, розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

Отже, з огляду на зміст наведеного рапорту, останній підлягав розгляду не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем останнього.

Відтак, з огляду на вказані обставини справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що оскільки станом на час подання рапорту позивача військова служба останнього призупинена не була, у відповідача був наявний обов`язок по його розгляду та прийняттю відповідного рішення, що свідчить про допущення останнім протиправної бездіяльності по його нерозгляду.

При цьому, що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідача видати направлення для проведення дообстеження у ДУ «УкрДержНДІМСПІ МОЗ України», а також видати направлення до профільного експертного закладу для проходження медико-соціальної експертизи, то колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, судовому захисту підлягають саме порушені права.

В даному випадку, оскільки рапорт позивача відповідачем розглянутий не був, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача, з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, є зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача від 02.08.2024 року, який було отримано відповідачем 12.08.2024 року та прийняти відповідне рішення, з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 02.08.2024 року, який був поданий ним у письмовому вигляді 12 серпня 2024 року та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 02.08.2024 року, який було отримано відповідачем 12.08.2024 року та прийняти відповідне рішення. В задоволенні решти позову слід відмовити.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.02.2025 роке в адміністративній справі №160/24129/24 скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 02.08.2024 року, який був поданий ним у письмовому вигляді 12 серпня 2024 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 02.08.2024 року, який було отримано відповідачем 12.08.2024 року та прийняти відповідне рішення.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко