Справа № 420/2669/25
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/2669/25
Головуючий в 1 інстанції: Бабенко Д.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Шляхтицького О.І.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправними дії НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови штаб-сержанту ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі абз.10 п.3 ч.12 ст.26 та пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю IІ групи, на підставі рапорту від 06 січня 2025 року;

- зобов`язати НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз.10 п.3 ч.12 ст.26 та пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю IІ групи, на підставі рапорту від 06 січня 2025 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року позовну заяву задоволено. Визнано протиправними дії НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови штаб-сержанту ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі абз.10 п.3 ч.12 ст.26 та пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю IІ групи, на підставі рапорту від 06 січня 2025 року. Зобов`язано НОМЕР_2 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз.10 п.3 ч.12 ст.26 та пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю IІ групи. Стягнуто з НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання правничої допомоги у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог і постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що синтаксичний розбір текстуального змісту абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» дає підстави вважати, що обов`язковими умовами для отримання права на звільнення з військової служби за сімейним обставинами є: наявність дружини (чоловіка), яка є особою з інвалідністю I чи II групи; потребу дружини (чоловіка) у постійному догляді; причинно-наслідковий зв`язок між наявністю інвалідності та потребою у сторонньому догляді. Апелянт зазначає, що зазначені обставини мають існувати в сукупності та бути підтвердженими доданими до рапорт доказами. Враховуючи зазначене, на думку апелянта, саме військовослужбовець при поданні рапорту зобов`язаний довести наявність підстав для звільнення. Вказує, що при поданні рапорту позивач не довів вищевказаних умов.

Апелянт зазначає, що представлена копія довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 887326 від 19.06.2024 свідчить про наявність у ОСОБА_2 інвалідності ІІ групи, травма, так пов`язана з виконанням обов`язків військової служби та про відсутність потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі станом на 19.06.2024. Інвалідність ІІ групи встановлена строком до 01.07.2025, будь-які висновки про умови та характер праці, заходи щодо відновлення працездатності, довідка не містить.

Апелянт зазначає, що при поданні рапорту № 36/1420/25-Вн від 06.01.2025 позивач не довів наявності зазначеної у рапорту підстави для звільнення.

Також, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлена Позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн відповідає критеріям співмірності, не є завищеною, відповідає критерію справедливої сатисфакції.

04 червня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 з 27.07.2024, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2024 №4039 (а.с.16), довідкою військової частини НОМЕР_1 від 03.10.2024 №08/999-Г (а.с.16-зворотній бік), витягом з наказу від 28.07.2024 №867-ОС(а.с.58), витягом з наказу від 27.12.2024 №1493-ОС (а.с.58-зворотній бік).

Позивач 06.01.2025 звернувся до відповідача з рапортом, в якому просив звільнити з лав Збройних Сил України на підставі пп «г» п.3 ч.5 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю підстав для звільнення, а саме наявності дружини з II групою інвалідності. У тексті рапорту позивач покликається на абз.10 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.62).

До зазначеного рапорту позивач додав: нотаріально посвідчену копія свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 ; нотаріально посвідчену копію довідки МСЕК №887326; нотаріально посвідчену копію паспорту дружини; нотаріально посвідчену копію картки платника податків дружини; копію паспорту ОСОБА_3 ; копію картки платника податків ОСОБА_3 ; висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за собою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 48; копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 ; епікриз з медичної карти стаціонарного хворого № 1046/561; довідку про проживання.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 01.11.2024 серії НОМЕР_3 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб (а.с. 77-зворотній бік).

Як вбачається з епікризу з медичної карти стаціонарного хворого №1046/561 (а.с.79), ОСОБА_2 знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні КНП «Міська лікарня №5» Одеської міської ради з 17.04.2024 до 01.05.2024 з клінічним діагнозом: церебральний, конвекситальний арахноїдит як наслідок перенесеної ЗЧМТ, струсу головного мозку (17.10.2019), арахноїдальна кіста тім`яної області праворуч, виразний гіпертензійно-лікворний синдром, цереброастенічний та вестибуло-атактичний синдроми, енцефалопатія ІІ ст. змішаного генезису (посттравматична, атеро-гіпертонічна), ст.субкомпенсації. Посттравматична епілепсія з частими розгорнутими епі-нападами за типом petit mal. Ангіопатія сітківки.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №887326 від 19.06.2024, ОСОБА_2 присвоєно 2 групу інвалідності, причина інвалідності: травма, так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Інвалідність встановлена до 01.07.2025, дата чергового огляду: 17.06.2025 (а.с. 71).

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 , ОСОБА_2 отримує пенсію по інвалідності, інвалідність 2 гр. внаслідок війни (а.с. 79-зворотній бік).

Згідно з висновком лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №48 від 23.12.2024, ОСОБА_2 за рівнем обмеження життєдіяльності: обмеження здатності до орієнтації та обмеження здатності контролювати свою поведінку, - потребує постійного стороннього догляду. Висновок дійсний до 01.07.2025. Висновок виданий комунальним некомерційним підприємством «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради (а.с. 78).

За результатом розгляду рапорту позивача від 06.01.2025, відповідач надав відповідь від 09.01.2025 №08/2684/25-Вн, в якій зазначив, що рапорт позивача №36/1420/25-Вн від 06.01.2025 щодо звільнення ОСОБА_1 в запас Збройних Сил України розглянутий. Зазначено, що довідка до акту огляду МСЕК від 19.06.2024 серія 12 ААГ № 887326 слугує підтвердженням наявності у ОСОБА_4 інвалідності ІІ групи, та, у свою чергу, свідчить про відсутність потреби у постійному догляді станом на 19.06.2024. Для прийняття правового рішення до рапорту необхідно додати документи, які підтвердять, що ОСОБА_4 потребує стороннього постійного догляду у зв`язку із захворюванням (травмою), за яким їй встановлена інвалідність. Враховуючи вищевказане, підстави для звільнення Вас в запас Збройних Сил України відсутні. (а.с.63).

У відповіді від 09.01.2025 №08/435-25-Вих на адвокатський запит представника позивача, відповідач зазначив аналогічну інформацію, що зазначена у відповіді від 09.01.2025 №08/2684/25-Вн (а.с. 66).

У відповіді від 12.01.2025 №08/595-25-Вих на адвокатський запит представника позивача, відповідач додатково зазначив, що у додатках до рапорту військовослужбовця у довідці МСЕК серія 12ААГ №887326 від 19.06.2024 року вказана друга група інвалідності, а причина інвалідності пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Згідно висновку лікарської комісії медичного закладу №48 від 23.12.2024, ОСОБА_2 як особа з інвалідністю ІІ групи внаслідок психічного розладу, встановленого 11.06.2024, потребує постійного стороннього догляду. Для прийняття правового рішення відносно звільнення, до рапорту необхідно додати документи, які підтвердять, що дружина військовослужбовця потребує постійного догляду у зв`язку з наявністю інвалідності. Або ж документ, який підтвердить, що інвалідність встановлена внаслідок психічного розладу (а.с. 70).

Вважаючи дії військової частини НОМЕР_1 протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач дійшов помилкових висновків про відсутність причинно-наслідкового зв`язку із причиною встановлення інвалідності ОСОБА_2 та її потреби в постійному сторонньому догляді, що підтверджено висновком ЛКК, який наданий у відповідності до наказу Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 № 667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання».

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо відмови штаб-сержанту ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі абз.10 п.3 ч.12 ст.26 та пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю IІ групи, на підставі рапорту від 06 січня 2025 року.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі абз.10 п.3 ч.12 ст.26 та пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю IІ групи, на підставі рапорту від 06 січня 2025 року, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог зобов`язального характеру шляхом: зобов`язання НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз.10 п.3 ч.12 ст.26 та пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю IІ групи.

Також, виходячи з системного аналізу положень законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд, з урахуванням критерію співмірності зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, та обсягом виконання відповідних робіт, дійшов висновку, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн відповідає критеріям співмірності, не є завищеною, відповідає критерію справедливої сатисфакції, а отже підлягає стягненню з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон № 2232-XII.

Згідно із частиною першою статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

На підставі частини другої цієї статті проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.

За змістом частини четвертої вказаної статті порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 3 Закону № 2232-XII визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «;Про Збройні Сили України», «;Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який діє до тепер.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Надаючи відповідь на питання чи були у позивача передбачені Законом № 2232-XII підстави для звільнення його з військової служби й відповідно у відповідача підстави для фактичної відмови щодо такого звільнення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно із пунктом 12 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі - Положення № 1115/2009), встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців з державою, зокрема включення їх до списків особового складу органів Держприкордонслужби або виключення з таких списків, присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військових званнях, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо, оформлюється письмовими наказами на підставі документів, види та форма яких установлюються наказом Міністерства внутрішніх справ України.

За змістом пункту 13 Положення № 1115/2009 право видавати накази по особовому складу мають Голова Державної прикордонної служби України та згідно з визначеними ним повноваженнями посадові особи з числа його заступників, керівник розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, начальники (командири) регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, ректор вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби, начальники навчальних центрів, науково-дослідних установ та органів забезпечення, які утримуються на окремих штатах і за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище (далі - начальники).

На підставі пункту 288 Положення № 1115/2009 у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.

Пунктом 279 Положення № 1115/2009 визначено, що військовослужбовець може бути звільнений за сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Звільнення військовослужбовців з цих підстав здійснюється згідно з письмовими документами, які підтверджують наявність у них відповідних сімейних обставин або інших поважних причин.

Разом з цим, з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених статтею 26 Закону № 2232-XII, а строк військової служби (дія контракту) продовжуються на строки, визначені статтею 23 Закону № 2232-XII. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення військовослужбовців у відставку у зв`язку із визнанням їх за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та наказів про звільнення військовослужбовців в запас на підставах, визначених статтею 26 Закону № 2232-XII.

Таким чином, з моменту 24 лютого 2022 року (Укази Президента України № 64/2022 та № 69/2022) військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених статтею 26 Закону № 2232-XII.

За змістом підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII (тут і ділі - в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Спірним питанням у цій справі є допустимість висновку ЛКК на підтвердження необхідності здійснення позивачем постійного догляду за дружиною та можливості його звільнення із військової служби за сімейними обставинами, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між встановленою групою інвалідності та висновком ЛКК щодо необхідності здійснення постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю внаслідок психічного розладу.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (далі - Положення №1317, в редакції, чинній на час встановлення ІІ групи інвалідності дружині позивача ОСОБА_2 ).

Відповідно до пунктів 19, 24 Положення № 1317, комісія (МСЕК) проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акту огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акту огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акту огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.

Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.

З наведеного вбачається, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).

Відповідно до пункту 3 Положення №1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Згідно з пунктом 4 Положення №1317, медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення №1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:

- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;

- потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;

- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;

- ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;

- причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;

- медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.

У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття «постійного догляду», який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.

Відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункт 1 розділу III).

За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).

Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: 1) форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»; 2) висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.

Повноваження лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я визначені в наказі Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання».

Відповідно до п.1 Інструкції висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу (далі - висновок ЛКК) видається лікарською консультативною комісією (далі - ЛКК) закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю.

Згідно з пунктами 3-8 Інструкції висновок ЛКК видається протягом одного робочого дня за наявності заяви особи, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та здійснює за ним постійний сторонній догляд, у довільній формі, а також медичної карти амбулаторного хворого за формою № 025/0, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року № 110, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974 (далі - форма 025/о).

Підставою для надання висновку ЛКК закладу охорони здоров`я щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I групи внаслідок психічного розладу є встановлення медико-соціальною експертною комісією І групи інвалідності внаслідок психічного розладу. Обмеження життєдіяльності повинні бути зумовлені психічним розладом.

Підставою для надання висновку ЛКК закладу охорони здоров`я щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю IІ групи внаслідок психічного розладу є постійна (упродовж не менше місяця) наявність в особи з інвалідністю одного з перелічених видів обмеження життєдіяльності: обмеження самообслуговування - здатність до самообслуговування за допомогою інших осіб та нездатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності до самостійного пересування - здатність до самостійного пересування за допомогою інших осіб та нездатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності до орієнтації - здатність до орієнтації в часі і просторі за допомогою інших осіб; обмеження здатності до спілкування - здатність до спілкування за допомогою інших осіб та нездатність до спілкування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності контролювати свою поведінку - здатність частково чи повністю контролювати свою поведінку тільки за допомогою інших осіб. Обмеження життєдіяльності повинні бути зумовлені психічним розладом.

Особам з інвалідністю I групи висновок ЛКК видається на строк встановлення їм інвалідності. Особам з інвалідністю II групи висновок ЛКК видається строком не більше ніж до завершення строку встановлення їм інвалідності, але не менше ніж на 6 місяців, а у разі якщо за особою з інвалідністю II групи догляд здійснюється непрацюючим пенсіонером (особою з інвалідністю), висновок ЛКК видається строком не менше ніж на 12 місяців.

Обґрунтований висновок ЛКК та рішення про необхідність постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю записуються в медичну карту амбулаторного хворого (форма 025/о) за підписом членів ЛКК.

Висновок ЛКК надається особі, що звернулась із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31 липня 2013 року № 667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК.

Таким чином, висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу (далі - висновок ЛКК) видається лікарською консультативною комісією (далі - ЛКК) закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є дружиною позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 01.11.2024 серії НОМЕР_3 .

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №887326 від 19.06.2024, ОСОБА_2 присвоєно 2 групу інвалідності, причина інвалідності: травма, так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Інвалідність встановлена до 01.07.2025, дата чергового огляду: 17.06.2025 (а.с. 71).

Згідно з висновком лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №48 від 23.12.2024, ОСОБА_2 за рівнем обмеження життєдіяльності: обмеження здатності до орієнтації та обмеження здатності контролювати свою поведінку - потребує постійного стороннього догляду. Висновок дійсний до 01.07.2025. Висновок виданий комунальним некомерційним підприємством «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради (а.с. 78).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доданий до рапорту висновок ЛКК КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №48 від 23.12.2024 про необхідність постійного стороннього догляду за дружиною позивача є належним та достатнім доказом, який підтверджує необхідність здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ (другої) групи, що, в свою чергу, є належною підставою для звільнення позивача з військової служби на підставі абз.10 підпункту 3 ч.12 та підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Колегія суддів зауважує, що неузгодженість термінів і понять в нормативних актах стосовно документа на підтвердження необхідності постійного догляду не може впливати на реалізацію особою права на звільнення з військової служби, а тому відсутні підстави не приймати до уваги висновок ЛКК КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №48 від 23.12.2024 про потребу ОСОБА_2 в постійному сторонньому догляді.

При цьому, зазначений в епікризі з медичної карти стаціонарного хворого КНП «Міська лікарня №5» Одеської міської ради №1046/561 діагноз ОСОБА_2 лише підтверджує обставини, зазначені у висновку ЛКК КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №48 від 23.12.2024.

Згідно із частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Ураховуючи встановлені судами обставини справи, підтверджених відповідними доказами, щодо необхідності здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, колегія суддів дійшла висновку про недоведення військовою частиною НОМЕР_1 правомірності свого рішення щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII.

Натомість колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про достатність доказів для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин та проведеного аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач надав повний пакет документів на підтвердження необхідності постійного догляду за своєю дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи.

Враховуючи викладене, оскільки суду першої інстанції дійшов вірного висновку, що з боку позивача надані всі необхідні документи для прийняття рішення щодо звільнення з військової служби та відсутні підстави для виконання інших умов для прийняття вказаного рішення, а тому позовні вимоги у зобов`язальній частині є правомірними та належать задоволенню.

При цьому суд апеляційної інстанції під час вибору ефективного способу захисту порушеного права позивача враховує висновки, викладені зокрема у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 140/12873/23, які відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача є ефективним і відповідає завданню адміністративного судочинства.

Під час розгляду справи колегією суддів також враховані правові висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 420/16689/23, від 27 лютого 2025 року у справі № 380/16966/24.

Отже, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є правильним.

Що стосується доводів апелянта про безпідставне стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до п.6, п.9 ч.1 ст.1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;

представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно п.п.1, 2, 6 ч.ч.1, 2 ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно ст.28 Правил адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 року з`їздом адвокатів України, формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Відповідно до ст.30 Закону України від 05.07.2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З наведених правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи та підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що представником позивача у позовній заяві зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, на час подання позову до суду складається із витрат на правничу допомогу у сумі 30000,00 грн.

Водночас, 18.03.2025 представник позивача подав до суду заяву про стягнення судових витрат, в якій просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу в сумі 5000,00 грн.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну (правничу) допомогу представник позивача надав до суду копію договору про надання правової допомоги №НДП/29-10/1 від 29.10.2024 (а.с.23-зворотній бік 24), копію акта про прийняття-передачу наданих послуг від 18.03.2025 (а.с.118-зворотній бік) та копію квитанції про прийняття коштів на суму 5000,00 грн ( а.с.119).

20 березня 2025 року від представника відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 29.10.2024 укладено з адвокатом Боднарем М.О. про надання правової допомоги №НДП/29-10/1 (далі Договір №НДП/29-10/1), відповідно до пункту 1.1 якого Клієнт ( ОСОБА_1 ) доручає, а адвокат (Боднар М.О.) бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, по захисту прав та інтересів клієнта в питаннях, пов`язаних з проходженням військової служби (а.с.23-зворотній бік 24).

Відповідно до п.4.1 - 4.7 Договору №НДП/29-10/1, отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару.

Між позивачем та адвокатом Боднар М.О. підписано Акт приймання-передачі наданих послуг від 18.03.2025 (а.с.118-зворотній бік), відповідно до якого розмір витрат на правову допомогу становить 5000,00 грн, що складається з: усна консультація адвоката з приводу предмету спору та напрацювання позиції захисту, проведення роботи по збору письмових доказів для звернення до суду 1000 грн 2 години; підготовка проєкту позовної заяви та подання до суду, визначення переліку необхідних додаткових доказів по справі 2500 грн 5 годин; підготовка відповіді на відзив на позов та подання до суду 1500 грн - 2 години.

На підтвердження здійснення оплати послуг адвоката, представник позивача надав копію квитанції від 18.03.2025 про прийняття коштів на суму 5000,00 грн (а.с.119).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

Таким чином, враховуючи рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для спору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн відповідає критеріям співмірності, не є завищеною, відповідає критерію справедливої сатисфакції, а отже підлягає стягненню з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.І. Шляхтицький