Справа № 520/22734/24
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 р. Справа № 520/22734/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 19.12.24 по справі № 520/22734/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати у період з 30.01.2024 року по 08.08.2024 включно ОСОБА_1 , грошової винагороди у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби під час строку перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та під час перебування у відпустці для лікування за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану.

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити у період з 30.01.2024 року по 08.08.2024 включно ОСОБА_1 , винагороду в сумі 20276,32 грн з розрахунку на місяць у зв`язку з захворюваням, пов`язаним із проходженням військової служби та перебуванням на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, та перебування у відпустці для лікування за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час ттії воєнного стану, враховуючи положення на час виникнення спірних правовідносин, а саме позивачу не виплачено грошове забезпечення з 30.01.2024 року по 08.08.2024 року і складає 6 місяців та 8 днів = 121 657, 92 грн.+ 5407 грн.= 127064,93 грн.

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 у місячний строк з дня набрання чинності судового рішення подати звіт про його виконання до Харківського окружного адміністративного суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що про пов`язаність травми чи захворювання з захистом Батьківщини свідчить довідка ВЛК від 02.06.2024 року, витяг з журналу ВЧ НОМЕР_1 про направлення на ВЛК військовослужбовц військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , який отримав це направлення саме з ВЧ НОМЕР_1 , що свідчить про обізнаність керівництва відповідача про його захворювання та необхідність у здійсненні грошових виплат під час лікування, що гарантовано як положеннями КЗпП України, який розповсюджує свою дію на підставі висновків Верховного Суду на несення військової служби як публічної.

Позивач зазначає, що командуваня ВЧ НОМЕР_1 неодноразово повідомлялось про хворобу позивача та підстави для відпустки, однак сама відпустка на реабілітацію відповідачем не була оформлена і після операції позивач прибув без реабілітації до ВЧ НОМЕР_1 , що є порушенням вимог ст. 6 Закону України Основи здоров`я, ст. 49 Конституції України, Дисциплінарного статуту ЗСУ, командування ВЧ НОМЕР_1 не оформило позивачу відпустку, грошове забезпечення та не виплатило йому передбачене законодавством України грошове забезпечення. Станом на день звернення до суду 01.08.2024 року жодного грошового забезпечення військовослужбовець ОСОБА_1 не отримав. З наказами про зарахування до особового складу ВЧ НОМЕР_1 позивач не ознайомлений, окрім довідки ф. 5 від 20.06.2024 року. На його рапорти з приводу зарахування до особового складу ВЧ НОМЕР_1 та виплату грошового забезпечення, в тому числі і під час знаходження на лікуванні, відповіді не надано.

На адвокатський запит представника позивача 27.07.2024 року отримано відповідь про нібито, перебування позивача як самовільно залишив військову частину, однак, з жодним службовим розслідуваням його не ознайомлювали, що порушує вимоги Конституції України про право бути ознайомленим з інформацією відносно особи у державних органах і обізнаністю у звинуваченні та ДС ЗСУ.

Таким чином, позивач протиправно позбавлений права на отримання грошової винагороди під час лікування від отриманого захворювання за час несення військової служби та протягом дії реабілітації.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу позивача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_3 ( посвідчення НОМЕР_4 .) також був переведений з ВЧ НОМЕР_5 до ВЧ НОМЕР_1 .

26.01.2024 року отримав наказ на переведення з ВЧ НОМЕР_5 до військової частини ВЧ НОМЕР_1 до якої був зобов`язаний прибути 29.01.2024 року, однак, в яку у зв`язку зі станом здоров`я а саме 29.01.2024 року не прибув у зв`язку зі зверненням за екстренною медичною допомогою на швидкій медичній допомозі до ВЧ НОМЕР_6 (військовий шпиталь в АДРЕСА_1 ), з якої отримав направлення на стаціонарне ургентне лікування в Інститут травматології та ортопедії ім. Сітенко ( м. Харків), про що свідчить довідка з інституту. Після госпіталізації в медичний заклад звернувся до адвоката з метою правового супроводу надання необхідної медичної допомоги та оформлення перебування у медичному стаціонарі. Про перебування позивача адвокат Шевченко Г.М. 30.01.2024 року засобами електронної пошти повідомила відповідача та в подальшому через засоби поштового зв`язку повідомила Міністерство оборони України у зв`язку з відсутністю інформації про місцезнаходження ВЧ НОМЕР_1 . Направлення на госпіталізацію позивач отримав у ВЧ НОМЕР_6 , про що засобами інтернет зв`язку повідомлявся відповідач 30.01.2024 року. Оскільки поштова адреса ВЧ НОМЕР_1 була невідома, у направленні її не зазначено, довідатись було складно, адвокат направила повідомлення про хворобу та госпіталізацію до інституту ім. Сітенко на електронну пошту Міноборони, в подальшому направила поштою повідомлення про хворобу ОСОБА_1 після проведеної операції (хірургічного втручання) 15.02.2204 року позивач потребував відпустки на реабілітацію протягом 30 днів. (Відповідно до довідки № 618 ВЛК від 07.03.2024 року солдат ОСОБА_1 потребував відпустки за станом здоров`я на 30 днів.).

06.04.2024 року прибув до ВЧ НОМЕР_1 .

Жодного наказу про переведення до ВЧ НОМЕР_1 , окрім припису він не отримував, про зарахування в ВЧ НОМЕР_1 довідався із довідки про зарахування у розпорядження командира частини від 20.06.2024 року.

Позивач вказує, що командуваня ВЧ НОМЕР_1 неодноразово повідомлялось про хворобу позивача та підстави для відпустки, однак сама відпустка на реабілітацію відповідачем не була оформлена і після операції позивач прибув без реабілітації до ВЧ НОМЕР_1 .

Командування ВЧ НОМЕР_1 не оформило позивачу відпустку, грошове забезпечення та не виплатило йому передбачене законодавством України грошове забезпечення.

Жодного грошового забезпечення військовослужбовець ОСОБА_1 не отримав. З наказами про зарахування до особового складу ВЧ НОМЕР_1 позивач не ознайомлений, окрім довідки ф. 5 від 20.06.2024 року. На його рапорти з приводу зарахування до особового складу ВЧ НОМЕР_1 та виплату грошового забезпечення, в тому числі і під час знаходження на лікуванні, відповіді не надано.

На адвокатський запит представника позивача 27.07.2024 року отримано відповідь про нібито, перебування позивача як самовільно залишив військову частину, однак, з жодним службовим розслідуванням його не ознайомлювали, що порушує вимоги Конституції України про право бути ознайомленим з інформацією відносно особи у державних органах і обізнаністю у звинуваченні та ДС ЗСУ.

Таким чином, позивач протиправно позбавлений права на отримання грошової винагороди під час лікування від отриманого захворювання за час несення військової служби та протягом дії реабілітації, грошове забезпечення не нараховане та не виплачене, протиправно об`явлено у СЗЧ, а тому він звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, не підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон № 2011-XII), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011 -XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 1 -2 Закону № 2011 -XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини третьої статі 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової службй, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Частиною четвертою статті 9 Закону № 2011 -XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 9-2 Закону № 2011 -XII, визначено, що під час дії воєнного стану військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абзацами 1, 2, 3 пункту 1 Постанови № 104 установлено, що військовослужбовцям, особам начальницького складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально- виконавчої служби, відрядженим до державних органів, установ та організацій, виплачується грошове та здійснюється матеріальне забезпечення, передбачене законодавством для військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, особового складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби. При цьому грошове забезпечення виплачується виходячи з окладів за посадами, займаними зазначеними особами в державних органах, установах та організаціях, до яких вони відряджені, інших виплат, установлених для відповідних працівників цих органів, установ та організацій, а також окладів за військовими (спеціальними) званнями і надбавки за вислугу років у розмірах і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби. Виплата одноразової грошової винагороди за підтримання високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов`язків і бездоганну дисципліну відрядженим військовослужбовцям не провадиться.

Абзацами 5, 6 пункту 1 Постанови № 104 визначено, що виплата грошового забезпечення провадиться за рахунок коштів тих державних органів, установ та організацій, до яких відряджені зазначені військовослужбовці, особи начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби. За відрядженими особами зберігаються всі види матеріального забезпечення за попереднім місцем служби, гарантії щодо соціального захисту, передбачені законодавством, за рахунок бюджетів Збройних Сил, інших військових формувань, органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної кримінально-виконавчої служби.

Відповідно до пункту 4 Указу Президента Укршни від 24.02.2022 № 64 Про введення воєнного стану в Україні Кабінет Міністрів України (зобов`язаний) невідкладно: 2) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

Згідно з пунктом 6 Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 Про загальну мобілізацію Кабінету Міністрів України (доручено) забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.

На виконання цих указів Кабінет Міністрів України видав Постанову № 168, якою, серед іншого, передбачив на період дії воєнного стану виплату для військовослужбовців додаткової винагороди.

Розмір додаткової винагороди військовослужбовців визначено пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям піл час дії воєнного стану", зі змінами та у редакції Постанови КМ України №43 від 20.01.2023 року, де зокрема передбачено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах, до вказаної постанови внесені зміни ПКМУ №43 від 20.01.2023 року, №836 від 09.08.2023, № 1001 від 15.09.2023, № 1162 від 07.11.2023, № 103 від 30.01.2024.

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Як вбачається з матеріалів справи з 30.01.2024 року позивач не отримує грошове забезпечення військовослужбовця, передбачене діючим законодавством України без пояснення причин.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2025 року витребувано у Військової частини НОМЕР_1 копії (витяги) наказів щодо прийняття рішень командиром військової частини НОМЕР_1 про нарахування і виплату грошового забезпечення та додаткової грошової винагороди за період з 30.01.2024 по 08.08.2024 року включно, солдату ОСОБА_1 ; копії з наказів командира військової частини про його вибуття/прибуття на лікування, у відпустки для лікування та докази на підтвердження ознайомлення солдата ОСОБА_1 з цими наказами і дати такого ознайомлення.

Надано відповідачу строк на виконання вимог ухвали суду до 11.07.2025 року.

Згідно з довідкою про доставку електронного листа документ в електронному вигляді "Ухвала колегіальна (порожня)" від 02.07.25 по справі № 520/22734/24 (суддя Спаскін О.А.) було надіслано одержувачу Військова частина НОМЕР_1 в його електронний кабінет. Документ доставлено до електронного кабінету: 02.07.25 23:30.

Натомість, станом на момент прийняття цієї постанови вимоги ухвали суду Військовою частиною НОМЕР_1 не виконані.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідачем також не були виконані вимоги суду першої інстанції від 15.08.2024 в частині витребування доказів.

У зв`язку з цим, колегія суддів доходить висновку, що позивач має право на перерахунок і виплату грошового забезпечення та додаткової винагороди за весь період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 , починаючи з 30.01.2024 по 08.08.2024 включно. Таке грошове забезпечення повинно було виплачуватись щомісяця.

Також з матеріалів справи встановлено, що журналом огляду медслужбою ВЧ НОМЕР_1 13.05.2024 року скеровано направлення позивача на ВЛК та тим фактом, що у направленні № 1846 від 29.05.2024 року, підписаному командиром ВЧ НОМЕР_1 та начмедом ВЧ НОМЕР_1 зазначено обізнаність командира ВЧ НОМЕР_1 та начмеда ВЧ НОМЕР_1 з тим, що ОСОБА_1 ( позивач) має попередній діагноз стан після операції 15.02.2024 року відновлення цілісності медіальної порції прямого м`яза стегна.

Таким чином, зазначеними доказами підтвержено факт обізнаності керівництва відповідача з хворобою позивача та відсутністю належного оформлення та виплати грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем порушені права позивача щодо не нарахування та не виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, аналізуючи наведені норми права, колегія суддів дійшла висновку про необхідність визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати у період з 30.01.2024 по 08.08.2024 року ОСОБА_1 грошового забезпечення, передбаченого Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану".

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, колегія суддів зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 30.01.2024 по 08.08.2024 року, передбачене Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану".

При цьому, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення у конкретних розмірах за оспорюваний період, оскільки обчислення суми грошового забезпечення відноситься до компетенції відповідача.

Надаючи правову оцінку наявності підстав про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, колегія суддів звертає увагу на таке.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до приписів частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно зі статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

Невиконання судового рішення спричиняє відповідальність, встановлену законом.

Статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачений судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Відповідно до частин першої та другої вказаної статті суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З аналізу викладених норм убачається, що судовий контроль за виконанням судових рішень здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

При цьому, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом суду, а не його обов`язком, на чому наголошено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року (справа № 823/1265/16; адміністративне провадження №К/9901/16261/18).

Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Також, Європейський суд з прав людини у пункті 18 рішення від 12 травня 2011 року у справі «Ліпісвіцька проти України» (заява N 11944/05) звернув увагу й на те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (див. пункт 197 рішення у праві «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy), № 36813/97). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (див. пункти 24 27 рішення від 13 червня 2006 року у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovaki), N 2132/02).

У пункті 25 рішення від 22 лютого 2005 року у справі «Шаренок проти України» (заява N 35087/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (див. п. 34 рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява № 589498/0).

Таким чином, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 0640/3719/18 та від 11 червня 2020 року у справі №640/13988/19.

У свою чергу, позивачем, при зверненні до суду з цим позовом, не було наведено переконливих аргументів, підтверджених доказами, стосовно того, що у разі невжиття судом процесуальних заходів, передбачених статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалене у цій справі судове рішення по суті спору залишиться невиконаним, або для його належного виконання слід буде докласти значних зусиль, в тому числі, шляхом ініціювання нового провадження, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вказаної вимоги позивача.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 по справі № 520/22734/24 - скасувати.

Ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати у період з 30.01.2024 по 08.08.2024 року ОСОБА_1 грошового забезпечення, передбаченого Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану".

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 30.01.2024 по 08.08.2024 року, передбачене Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану".

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк