Справа № 640/26200/21
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2025 рокуСправа №640/26200/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

14.09.2021р. (згідно відомостей Укрпошта Експрес) ОСОБА_1 звернулося з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та просить:

- визнати дії протиправним та скасувати рішення відповідача, викладені у листах №2600-0308-8/131847 від 17.08.2021 та №2600-0308-8/1318508 від 31.08.2021 про відмову у проведенні перерахунку пенсії позивачеві за вислугу років без обмеження граничного розміру, на підставі рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 31.03.2021;

- зобов`язати відповідача здійснити позивачеві перерахунок пенсії за вислугу років, на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.03.2021 та довідки Офісу Генерального прокурора від 10.07.2020 №21-1393 зп, без обмеження граничного розміру пенсії та виплати різницю в розмірі пенсії за минулий час 13.12.2019 з урахуванням раніше проведених виплат;

- допустити рішення до негайного виконання.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в лютому 2009 року йому було призначено пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ у розмірі 90 відсотків від середнього заробітку. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.03.2021 у справі №640/25559/20 було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 13 грудня 2019 року перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з розрахунку 90% суми грошового забезпечення відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора №21-1393зп від 10.07.2020 року з урахуванням раніше проведених виплат. На виконання вказаного рішення, відповідачем здійснено перерахунок пенсії із розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати, зазначеної у довідці №21-1393зп від 10.07.2020 року, проте до виплати пенсії застосовано обмеження її розміру десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, а тому звернувся з до суду з даним позовом. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на рішення Європейського Суду з прав людини, рішення Конституційного Суду України та постанови Верховного Суду. У відповіді на відзив від 26.10.2021р. позивач посилається на ті ж самі обставини, що і у позові.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.09.2021р. було відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

22.10.2021р. засобами поштового зв`язку, на виконання вимог вищевказаної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, в якому останній просив в задоволенні адміністративного позову позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що перерахунок пенсії колишнім працівникам органів прокуратури проводиться на підставі норм, встановлених законодавцем в статті 86 Закону №1697, відповідно до якої максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Враховуючи наведені норми, Головне управління в м. Києві провело перерахунок пенсії, розмір якої обчислено з урахуванням обмеження максимальним розміром - десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність.

В подальшому, 19.02.2025р., на виконання положень п.2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №2825-ІХ, наведена справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказану справу було передано для розгляду судді Конєвій С.О.

Ухвалою суду від 28.02.2025р. було прийнято дану справу до свого провадження, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалу від 28.02.2025р. про прийняття даної справи до свого провадження відповідач отримав 01.03.2025р. в свій електронний кабінет згідно до вимог ст.ст. 18, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому останній вважається повідомленим належним чином з урахуванням наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, наявною в матеріалах справи.

Разом з тим, на виконання вимог ухвали суду від 28.02.2025р. відзиву на позов та витребуваних документів у встановлений ухвалою строк суду не надав.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 11.07.2025р. було продовжено строк розгляду даної справи до 11.07.2025р.

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 11.07.2025р. у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві області та з 19.02.2009р. отримує пенсію за вислугою років, призначену відповідно до статті 50-1 Закону України Про прокуратуру №1789-ХІІ, у розмірі 90 відсотків середнього заробітку, що встановлено в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.03.2021р. у справі №640/25559/20 та підтверджується наявними у справі доказами.

Відповідно до рішень Конституційного Суду України від 13.12.2019 № 7-р(11)2019 та від 26.03.2020 №6-р/2020 Генеральною прокуратурою України позивачеві було надано довідку №21-1393зп від 10.07.2020 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсії, що підтверджується копією наведеної довідки, наявною у справі.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.03.2021 у справі №640/25559/20 було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 13 грудня 2019 року перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з розрахунку 90% суми грошового забезпечення відповідно до довідки Офісу Генерального прокурора №21-1393зп від 10.07.2020 року з урахуванням раніше проведених виплат, що підтверджується змістом копії наведеного рішення, наявною у справі.

На звернення позивача від 05.08.2021р., листом №2600-0308-8/1318508 від 31.08.2021 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача, що згідно ст.86 Закону України «Про прокуратуру» максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, тому у разі перерахунку пенсії з 13.12.2019 року згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.03.2021 розмір його пенсії з 13.12.2019 року становитиме 16380,00 грн., з 01.07.2020 року 17120,00 грн., з 01.12.2020 року 17690,00 грн., з 01.07.2021 року 18540,00 грн., а оскільки він отримує пенсію в розмірі 20892,68 грн., такий перерахунок призведе до зменшення розміру пенсії, що підтверджується змістом копії відповідного листа, наявної у справі.

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з діями та рішенням відповідача, викладеними у листах №2600-0308-8/131847 від 17.08.2021 та №2600-0308-8/1318508 від 31.08.2021 про відмову у проведенні перерахунку пенсії позивачеві за вислугу років без обмеження граничного розміру, на підставі рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 31.03.2021, у зв`язку з чим позивач просить відновити його права шляхом визнання таких дій протиправними, скасування наведених рішень та зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок пенсії за вислугу років, на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.03.2021 та довідки Офісу Генерального прокурора від 10.07.2020 №21-1393 зп, без обмеження граничного розміру пенсії та виплати різницю в розмірі пенсії за минулий час 13.12.2019 з урахуванням раніше проведених виплат.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно до статті 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 50-1 Закону України Про прокуратуру №1789-ХІІ (далі Закон №1789-ХІІ) у редакції, чинній до 01.10.2011, було передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

За змістом статті 2 Закону № 3668-VI (який набрав чинності 1 жовтня 2011 року) максимальний розмір пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону України «Про прокуратуру», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Цим Законом було внесено зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, положення частини п`ятнадцятої якої викладено в аналогічній редакції.

При цьому абзацом першим пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 3668-VI встановлено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Абзацом другим цього пункту визначено, що пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), установленому цим Законом.

На думку суду, положення пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 3668-VI спрямовані на врегулювання питань, які виникли у зв`язку із застосуванням Закону № 3668-VI стосовно осіб, у яких розмір пенсії на момент набрання чинності цим Законом перевищував максимальний розмір, а саме - надання права на отримання пенсії у розмірі, який перевищує максимальний, без можливості її перерахунку до моменту, коли такий розмір відповідатиме максимальному розміру пенсії. Водночас з моменту, коли особа набуде право на перерахунок, на розмір її пенсії будуть поширюватися загальні правила щодо обмежень.

Закон № 1789-ХІІ втратив чинність (крім окремих положень, які не стосуються спірних правовідносин) у зв`язку з набранням чинності Законом №1697-VII, за правилами абзацу шостого частини п`ятнадцятої статті 86 якого максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Враховуючи наведене, з моменту набрання чинності Законом № 1697-VII питання призначення та перерахунку пенсій працівникам прокуратури врегульовувалися нормами цього Закону, зокрема статтею 86, частиною п`ятнадцятою якої були встановлені обмеження пенсії максимальним розміром.

З огляду на викладене, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду при розгляді справи №580/5962/20 у постанові від 21.12.2021 відступив від висновку, викладеного, у постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 589/3997/16-а у подібних правовідносинах та сформував правовий висновок, відповідно до якого пункт 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 3668-VI не скасовує обмеження максимального розміру пенсії, призначеної працівнику прокуратури до набрання чинності цим Законом, а встановлює особливе регулювання щодо застосування такого обмеження до осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності Законом № 3668-VI, і в яких розмір пенсії на момент набрання чинності цим Законом перевищував максимальний розмір. Зокрема, шляхом надання права на отримання пенсії у розмірі, який перевищує максимальний, без можливості її перерахунку до моменту, коли такий розмір відповідатиме максимальному розміру пенсії. Водночас з моменту відповідності розміру пенсії максимальному розміру пенсії, - поширення на її розмір загальних правил щодо обмежень, установлених статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ, а з 14.10.2014 - абзацом шостим частини п`ятнадцятої статті 86 Закону № 1697-VII.

Матеріали справи свідчать, що внаслідок перерахунку пенсії позивача згідно довідки від 10.07.2020 №21-1393зп її розмір перевищує максимальний.

З огляду на наведене, на спірні правовідносини поширюються положення абзацу шостого частини п`ятнадцятої статті 86 Закону № 1697-VII, які встановлюють обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Отже, враховуючи правові висновки Верховного Суду, суд вважає, що позовні вимоги у частині здійснення перерахунку пенсії без обмеження її максимальним розміром також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Окрім того, аналізуючи питання правомірності встановлення таких обмежень, необхідно зазначити, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо можливості встановлення обмежень розміру соціальних виплат.

Так, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26.12.2011 N 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Окрім того, аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що, неодноразово висловлюючи правову позицію щодо можливості обмеження розміру соціальних виплат, ЄСПЛ, не заперечуючи право держав зменшувати такий розмір, не сформулював правової позиції щодо достатнього розміру таких соціальних виплат, підкреслюючи водночас необхідність забезпечення прозорості, недискримінаційного характеру відповідних змін, не покладення надмірного тягаря на заявників внаслідок такого втручання держави. Така практика свідчить про достатньо широке "поле" для розсуду, яке ЄСПЛ залишає державам у питаннях соціального забезпечення.

Наведене свідчить про те, що ЄСПЛ визнає можливість того, що виплати соціального страхування можуть бути зменшені або припинені, однак, розглядаючи питання відповідності таких дій, у кожній конкретній справі ураховує всі відповідні обставини справи і з`ясовує: чи було законним таке втручання, чи переслідувало легітимну мету таке втручання та чи не поклало таке втручання надмірний тягар на особу, якої це стосується.

За аналогічних обставин ЄСПЛ не констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (справа Valkov and Others v. Bulgaria (заява № 2033/04); справа Khoniakina v. Georgia (заява № 17767/08)).

Хоча виплати соціального страхування є "майном" у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, однак обмеження максимальним розміром пенсій працівникам прокуратури не може вважатися порушенням їх права володіння цим майном, оскільки такі здійснені державою шляхом введення нових законодавчих положень з метою регулювання політики соціального забезпечення. Встановлені обмеження не є непропорційними та не призводять до порушення сутності пенсійних прав.

Водночас розмір пенсії працівників прокуратури, з урахуванням встановлених обмежень максимальною сумою, залишається вищим середньомісячного розміру пенсії в Україні. Тобто, встановлення максимального розміру пенсії для працівників прокуратури не поставило їх у невигідне становище, оскільки їх право на соціальне забезпечення було за ними збережене, вони не були позбавлені своїх засобів для існування і не були піддані ризикові недостатності таких засобів для життя. Тому встановлення максимального розміру пенсії не можна вважати таким, що поклало на працівників прокуратури надмірний чи непропорційний тягар, чи порушило їх право на мирне володіння своїм майном.

При цьому таке обмеження не є дискримінаційним, оскільки стосується не лише працівників прокуратури, а й інших категорій пенсіонерів, зокрема поширюється на пенсії, призначені відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення».

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання дій протиправними та скасувати рішення відповідача, викладені у листах №2600-0308-8/131847 від 17.08.2021 та №2600-0308-8/1318508 від 31.08.2021 про відмову у проведенні перерахунку пенсії позивачеві за вислугу років без обмеження граничного розміру, на підставі рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 31.03.2021, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у своїй постанові від 21.12.2021р. у справі №580/5962/20, яка підлягає врахуванню адміністративним судом згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Так, позивачем не було надано суду жодних доказів та не наведено жодних підстав, які б свідчили про протиправність дій та рішень відповідача, викладених у листах №2600-0308-8/131847 від 17.08.2021 та №2600-0308-8/1318508 від 31.08.2021 про відмову у проведенні перерахунку пенсії позивачеві за вислугу років без обмеження граничного розміру, на підставі рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 31.03.2021, виходячи з наведених вище встановлених судом обставин у справі, аналізу наведених норм чинного пенсійного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, а також позиції Верховного Суду, яка наведена вище та не спростована позивачем жодними доказами.

Відповідно до ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій та рішень відповідача, викладених у листах №2600-0308-8/131847 від 17.08.2021 та №2600-0308-8/1318508 від 31.08.2021 про відмову у проведенні перерахунку пенсії позивачеві за вислугу років без обмеження граничного розміру, на підставі рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 31.03.2021, суд приходить до висновку, що відповідач, застосувавши при проведенні перерахунку пенсії позивача з 13.12.2019р. обмеженням максимального розміру пенсії, діяв у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено порушень прав та інтересів позивача діями та рішеннями відповідача, викладениим у листах №2600-0308-8/131847 від 17.08.2021 та №2600-0308-8/1318508 від 31.08.2021 про відмову у проведенні перерахунку пенсії позивачеві за вислугу років без обмеження граничного розміру, на підставі рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 31.03.2021, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині задоволенню не підлягають.

Також, не можуть бути задоволенні і похідні вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок пенсії за вислугу років, на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.03.2021 та довідки Офісу Генерального прокурора від 10.07.2020 №21-1393 зп, без обмеження граничного розміру пенсії та виплати різницю в розмірі пенсії за минулий час 13.12.2019 з урахуванням раніше проведених виплат, а також і про звернення рішення до негайного виконання, виходячи з того, що судом у ході судового розгляду справи не було встановлено протиправності дій та рішень відповідача, викладених у листах №2600-0308-8/131847 від 17.08.2021 та №2600-0308-8/1318508 від 31.08.2021 про відмову у проведенні перерахунку пенсії позивачеві за вислугу років без обмеження граничного розміру, на підставі рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 31.03.2021.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню з бюджетних асигнувань відповідача суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Судові витрати покладаються на позивача відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва