Справа № 160/10198/25
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , до відповідача-2: військової частини НОМЕР_1 про визнання дій як бездіяльності відстрочки, визнання протиправним та скасування наказу в частині призову,-
08.04.2025 року (07.04.2025 року направлено засобами поштового зв`язку) до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , до відповідача-2: військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач з урахуванням позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 14.04.2025 року просить суд:
- визнати дії відповідача-1 як бездіяльність щодо надання відстрочки;
- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача-1 в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період військовозобов`язаного солдата.
30.05.2025 року від представника військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції представник відповідача-2 зазначив, що зміст позовної заяви не містить чітких позовних вимог щодо відповідача-2, позивач не наводить відповідних обґрунтувань вчинення відносно нього будь-яких протиправних дій саме військовою частиною НОМЕР_1 та не надає жодних належних і допустимих доказів на підтвердження порушень його прав з боку відповідача-2. У зв`язку з цим неможливо встановити, як наявність порушених з боку відповідача-2 прав позивача взагалі, так і в чому конкретно вони полягають. Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо. При цьому, доведення обставин дійсного (фактичного) порушення відповідачем-2 прав, свобод чи інтересів позивача належними та допустимими доказами покладається саме на останнього. З огляду на зміст адміністративного позову, позивач вважає, що працівниками ІНФОРМАЦІЯ_1 його було неправомірно призвано та направлено для проходження військової служби під час мобілізації за наявності у нього передбачених законом підстав для відстрочки. Оскільки позивач є діючим військовослужбовцем, питання щодо його мобілізації виходять за межі компетенції військової частини НОМЕР_1 . Також, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.03.2025 № 60 позивача було призначено на посаду старшого машиніста підрозділу відповідача (витяг з наказу). 03.03.2025 позивача було виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення і направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.03.2025 № 62. Отже, військова частина НОМЕР_1 вважає, що є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки позивачем не пред`явлено до неї жодної позовної вимоги та, відповідно, не повинна відповідати за позовом ОСОБА_1 .
11.06.2025 року від представника ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача-1 заперечила щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції представник відповідача-1 зазначила про наступне. ОСОБА_1 перебував на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 . 15.06.1998 по 25.11.1999 року проходив строкову службу. 23.01.2024 року протоколом № 5276/491 військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_3 визнаний непридатним в мирний час, обмежено придатним у воєнний час. Тобто, в період з 25.11.1999 ро ку по 23.01.2024 року ОСОБА_1 , не прибував до територіального центру комплектування, відомості про зміну облікових даних (місце мешкання, сімейний стан) не надавав. 19.08.2024 року поштовим відправленням до ІНФОРМАЦІЯ_3 надіслано заяву Додаток 4 до Порядку, затвердженого Постановою № 560 Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року. В даній заяві військовозобов`язаний просив оформити відстрочку на підставі пункту 12 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як особі, яка має дружину з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності одного з парних органів. 02.09.2024 року ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 було направлено відповідь наступного змісту. Відповідно до пункту 58 «Порядку проведення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Запропоновано прибути до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для подання заяви про оформлення відстрочи (четвер, п`ятниця з 8.00-17.00). При собі мати документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку та військово-обліковий документ. Відповідь такого змісту базувалася на тому, що копії підтвердних документів не були завірені належним чином. А неприбуття військовозобов`язаного на особистий прийом для подачі відповідної заяви, унеможливлює звірення копій документів з їх оригіналами. До того ж через значну кількість підроблень документів для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та можливості незаконного перетинання чоловіками призовного віку державного кордону, підлягають ретельному дослідженню та підвищеної пильності прийняття документів, для визначення наявності права на відстрочку, такі як свідоцтва про реєстрацію шлюбів укладених після 24.02.2022року, в яких члени подружжя мають значну різницю у віці (понад 10 років). Шлюб позивача укладено 28 лютого 2024 року. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ). Дружина - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована АДРЕСА_2 ). Різні місця реєстрації членів подружжя. Свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_3 видане Криворізьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області (не Центрально-Міським чи Саксаганським). Через необхідність додаткового вивчення документів, звірення копій з оригіналами, можливості здійснення запитів до відповідних установ та організацій, ОСОБА_1 було визначено час для прибуття на прийом до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тобто, твердження позивача про відмову йому у оформленні відстрочки не є вірним. Відповіддю від 02.09.2024 року, йому було повідомлено про необхідність особистого прибуття для подачі аналогічної заяви, з можливістю огляду оригіналів документів. 28.02.2025 після проходження ВЛК, ОСОБА_1 , перебуваючи на прийомі в ІНФОРМАЦІЯ_3 , жодних заяв не подавав, проти призову на військову службу не заперечував. Спілкувався з матір`ю про необхідність надання йому особистих речей. Згідно наказу № 156 від 16.05.2025 року командира військової частини НОМЕР_2 молодшого сержанта ОСОБА_1 , наказом від 03 травня 2025 року № 86-РС звільнений з військової служби у запас Збройних сил України відповідно до абзацу дванадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (зі змінами та доповненнями), а саме: необхідність здійснювати догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання. Тому оскарження наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №158 від 01.03.2025 року про призов, недоцільним, так як на моменти розгляду справи ОСОБА_1 вже звільнений. Тобто, відсутній предмет спору. 22 травня 2025 року ОСОБА_1 подав особисту заяву з додатками про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 12 частини 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Комісією при ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 12 частини 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (протокол № 50 від 27.05.2025 року).
Також, 11.06.2025 року від представника ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду надійшла заява про поновлення процесуального строку, в якій представник відповідача-1 просить суд поновити строк на подання відзиву. Дана заява вмотивована тим, що через значне навантаження та великий обсяг виконання мобілізаційних завдань, ІНФОРМАЦІЯ_3 було пропущено строк задля подання до суду відзиву на позовну заяву.
Вказана заява підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Згідно ч.2 ст.121 КАС України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Відтак, суд вважає вказані обставини поважними.
Тому, у даному випадку слід поновити ІНФОРМАЦІЯ_1 строк на подання відзиву на позов та долучити відзив на позовну заяву представника відповідача до матеріалів справи.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2025 року, зазначена вище справа була розподілена та 09.04.2025 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 року означену позовну заяву було залишено без руху та надано було позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду: оригіналу документа про сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн.; доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги; позовної заяви із її копіями відповідно до кількості учасників справи, у відповідності до вимог ст. 160 КАС України з максимально чітко і зрозуміло сформованими позовними вимогами, із зазначенням відповідачем (відповідачів) суб`єкта (суб`єктів) владних повноважень, відповідно до вимог чинного законодавства виходячи із приписів ст. 5 КАС України.
05.05.2025 року від ОСОБА_1 до суду надійшла позовна заява із її копіями відповідно до кількості учасників справи та підтвердження щодо сплати судового збору у сумі 1211,20 грн.
У встановлений ухвалою суду від 14.04.2025 року строк позивач частково усунув недоліки адміністративного позову, а саме позивач у позовній заяві, яка надійшла до суду 05.05.2025 року у відповідності до вимог ст. 160 КАС України не виклав максимально чітко і зрозуміло позовні вимоги, із зазначенням відповідачем (відповідачів) суб`єкта (суб`єктів) владних повноважень, відповідно до вимог чинного законодавства виходячи із приписів ст. 5 КАС України, не подав до суду доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебував на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З 15.06.1998 року по 25.11.1999 року позивач проходив строкову службу.
23.01.2024 року протоколом № 5276/491 військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_3 визнаний непридатним в мирний час, позивача обмежено придатним у воєнний час.
Як зазначив відповідач-1 у відзиві на позовну заяву, в період з 25.11.1999 року по 23.01.2024 року ОСОБА_1 , не прибував до територіального центру комплектування, відомості про зміну облікових даних (місце мешкання, сімейний стан) не надавав.
19.08.2024 року засобами поштового зв`язку до ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачем направлено заяву Додаток 4 до Порядку, затвердженого Постановою № 560 Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року.
В даній заяві військовозобов`язаний просив оформити відстрочку на підставі пункту 12 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як особі, яка має дружину з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності одного з парних органів.
02.09.2024 року ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 відповідачем-1 було направлено відповідь наступного змісту. Відповідно до пункту 58 «Порядку проведення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Запропоновано прибути до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для подання заяви про оформлення відстрочи (четвер, п`ятниця з 8.00-17.00). При собі мати документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку та військово-обліковий документ. Відповідь такого змісту базувалася на тому, що копії підтвердних документів не були завірені належним чином. А неприбуття військовозобов`язаного на особистий прийом для подачі відповідної заяви, унеможливлює звірення копій документів з їх оригіналами.
Також, як зазначив відповідач-1 у відзиві на позовну заяву, через значну кількість підроблень документів для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та можливості незаконного перетинання чоловіками призовного віку державного кордону, підлягають ретельному дослідженню та підвищеної пильності прийняття документів, для визначення наявності права на відстрочку, такі як свідоцтва про реєстрацію шлюбів укладених після 24.02.2022 року, в яких члени подружжя мають значну різницю у віці (понад 10 років). Шлюб позивача укладено 28 лютого 2024 року.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ). Дружина - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована АДРЕСА_2 ). Різні місця реєстрації членів подружжя. Свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_3 видане Криворізьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Криворізькому районі Дніпропетровської області (не Центрально-Міським чи Саксаганським).
Як стверджує відповідач-1 у відзиві на позовну заяву, через необхідність додаткового вивчення документів, звірення копій з оригіналами, можливості здійснення запитів до відповідних установ та організацій, ОСОБА_1 було визначено час для прибуття на прийом до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тобто, твердження позивача про відмову йому у оформленні відстрочки не є вірним. Відповіддю від 02.09.2024 року, йому було повідомлено про необхідність особистого прибуття для подачі аналогічної заяви, з можливістю огляду оригіналів документів.
28.02.2025 після проходження ВЛК, ОСОБА_1 , перебуваючи на прийомі в ІНФОРМАЦІЯ_3 , жодних заяв не подавав, проти призову на військову службу не заперечував. Спілкувався з матір`ю про необхідність надання йому особистих речей, про що зазначено відповідачем-1 у відзив на позовну заяву.
З матеріалів справи убачається, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.03.2025 року № 60 позивача було призначено на посаду старшого машиніста підрозділу відповідача (витяг з наказу).
03.03.2025 позивача було виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення і направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.03.2025 року № 62.
Згідно наказу № 156 від 16.05.2025 року командира військової частини НОМЕР_2 молодшого сержанта ОСОБА_1 , наказом від 03 травня 2025 року № 86-РС звільнений з військової служби у запас Збройних сил України відповідно до абзацу дванадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (зі змінами та доповненнями), а саме: необхідність здійснювати догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання.
22 травня 2025 року ОСОБА_1 подав особисту заяву з додатками про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 12 частини 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Комісією при ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 12 частини 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (протокол № 50 від 27.05.2025 року).
Не погоджуючись з протиправністю дій відповідачів та з вимогами вчинити певні дії, позивач звернувся із вказаною позовною заявою до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.
Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
В той же час стаття 55 Конституції України визначає права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відтак, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
В силу статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан.
Указом Президента України №69/2022 "Про загальну мобілізацію" від 24 лютого 2022 року було оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Пунктом 8 цього Указу визначено місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб - підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку:
1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини;
2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України;
3) виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII(далі - Закон № 3543-XII).
Стаття 1 Закону №3543-XII передбачає, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №3543-XII проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Згідно з ч.5 ст.4 Закону № 3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.
За змістомст.2 Закону №3543-XIIправовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України Про оборону України, цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №223-ХІІ(далі - Закон №2232-ХІІ).
Частиною 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачає, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч.2 ст.2 цього Закону проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Згідно з ч.5 ст.1 Закону №2232-ХІІ від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
За змістом ч.9 ст.1 Закону №2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.24 Закону №2232-ХІІ початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Згідно з ч.1 ст.39 Закону №2232-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.
Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань.
Статтею 22 Закону №3543-ХІІ закріплені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 22 Закону №3543-ХІІ під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).
Громадяни, які перебувають у запасі, завчасно приписуються до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конституційний Суд України у Рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам. Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.
Позивач, звертаючись до суду за захистом своїх прав, їх порушення пов`язує із недотриманням порядку проведення його призову на військову службу, що полягає в примусовій мобілізації та неналежному медичному огляді (проходженні влк) під час призову на військову службу.
При цьому суд зазначає, що позивач не надає жодних доказів наявності у нього захворювань чи встановленої інвалідності, які є перешкодами для його мобілізації. Не посилається на інші обставини чи докази які дають право на відстрочку.
Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
За приписами частини першої статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Зі змісту положень статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вбачається, що призову на військову службу під час мобілізації підлягають військовозобов`язані, які, з-поміж іншого, визнані придатними до військової служби за станом здоров`я відповідно до висновку військово-лікарської комісії.
Частина п`ята статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачає, що особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.
Питання медичного огляду регулюється розділом ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402 (далі - Положення №402, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Пункт 1.1. Розділу І Положення №402 передбачає, що медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності, зокрема, до військової служби, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях у мирний та воєнний час.
Медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення придатності, зокрема, до військової служби допризовників, призовників, військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти).
Медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням військового комісара ВЛК військових комісаріатів. Кожний військовозобов`язаний оглядається хірургом, терапевтом, невропатологом, психіатром, окулістом, оториноларингологом, стоматологом, дерматологом, а за медичними показаннями і лікарями інших спеціальностей (пункт 3.1. Розділу ІІ Положення №402).
Після закінчення медичного обстеження під час мобілізації ВЛК виносить щодо військовозобов`язаного одну із таких постанов: "Придатний до військової служби"; "Тимчасово непридатний до військової служби (вказати дату повторного огляду)"; "Непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку" (пункт 3.8. Розділу ІІ Положення №402).
Фактично позивач оскаржує у цій справі процедуру його призову на військову службу під час мобілізації та обирає спосіб захисту порушеного права - визнання протиправним та скасування наказу про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації та рішення Військово-лікарської комісії, яким було визнано придатним до військової служби.
Суд наголошує, що відновлення порушеного права повинно відбуватися в межах спірних правовідносин, відповідно за участю їхніх учасників. Водночас визнання протиправним та скасування наказу виходить за межі правовідносин між відповідачем та позивачем, тобто такий спосіб захисту не є належним та ефективним, оскільки позивач вже проходить службу у конкретній військовій частині та зарахований до її особового складу.
При цьому, у позовній заяві позивач не ставить питання про звільнення з військової служби і навіть не вказує місце її проходження. Зазначає, що адвокатом надавались запити до відповідача, але їх копії та докази відправлення не надані, в тому числі ненаданий військовий квиток, медичні документи чи інші докази щодо заявлених позовних вимог.
Іншими словами, зазначений позивачем спосіб захисту порушеного права втручатиметься в інші правовідносини, які врегульовані іншими правовими нормами, з іншими сторонами і створюватиме ситуацію невиконуваності судового рішення.
Крім того, позивач не спростовує факт проходження медичного огляду під час його призову, а свою незгоду з оформленням висновків не підтверджує жодними доказами щодо непридатності до військової служби. Зазначене позивачем не є підставою для звільнення позивача з військової служби відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка визначає виключний перелік таких підстав і такі вимоги не заявлені.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною четвертою статті 9 КАС України передбачено, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Щодо виконання вищезазначених приписів суд зазначає, що позовна заява та сформовані позовні вимоги складені таким чином, що унеможливлюють виконання цих статей, оскільки суд не може у цій справі за позивача встановлювати чи визначати відповідача та формувати позовні вимоги до нього.
ВС КАС у Постанові від 05.02.2025 року (справа №160/2592/23) розглядаючи аналогічну справу зазначив, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу. (п. 56)
57. Аналогічно проведення медичного огляду ОСОБА_1 військово-лікарською комісією в порядку, визначеному Положення №402, також не впливатиме на відновлення порушеного права позивача в контексті порушеної процедури призову позивача на військову службу, яка є, власне, предметом спору в цій справі.
58. Отже, доводи касаційної скарги щодо обрання такого способу захисту, як проведення медичного огляду ОСОБА_1 військово-лікарською комісією для усунення порушення порядку проведення призову його на військову службу, Верховний Суд уважає необґрунтованими з огляду на неможливість відновлення порушеного права позивача.
Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу відповідача-1 в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період військовозобов`язаного солдат, не відповідає суті порушеного права позивача, а задоволення цієї вимоги не призведе до поновлення такого права, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.
До того ж, як вже було встановлено судом вище, 22 травня 2025 року ОСОБА_1 подав особисту заяву з додатками про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 12 частини 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Тобто, комісією при ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 вже надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 12 частини 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (протокол № 50 від 27.05.2025 року).
Тому, в задоволенні позовної вимоги щодо визнання дій відповідача-1 як бездіяльності щодо надання відстрочки слід також відмовити.
За таких обставин і правових підстав, суд виходить з того, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.
Інші аргументи сторін не спростовують вказаних вище висновків суду за результатами розгляду справи.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Частиною 1 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.
Підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , до відповідача-2: військової частини НОМЕР_1 про визнання дій як бездіяльності відстрочки, визнання протиправним та скасування наказу в частині призову відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник