Справа № 990/151/24
Суддя: Шевцова Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року

м. Київ

справа № 990/151/24

провадження № 11-204заі25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Шевцової Н. В.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Усенко Є. А.,

розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 квітня 2025 року (судді Блажівська Н. Є., Білоус О. В., Гімон М. М., Желтобрюх І. Л., Шишов О. О.) у справі № 990/151/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання рішення протиправним і зобов`язання вчинити певні дії і

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

1. ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС, Комісія), у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 26 березня 2024 року

№ 379/дс-24;

- зобов`язати ВККС провести із ОСОБА_1 співбесіду в порядку, передбаченому статтею 79-5 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).

2. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач не мав підстав для обґрунтованого сумніву щодо відповідності його як кандидата на посаду судді критеріям доброчесності чи професійної етики, оскільки він як усно, так і письмово надав відповідачу всю відому йому інформацію щодо майнових інтересів членів його сім`ї.

3. Як зауважує позивач, відомості щодо передачі його дружиною приміщень у суборенду він повідомив самостійно під час проведення з ним співбесіди. Водночас відповідач не висловив жодних зауважень, вимог, пропозицій і не повідомив його у будь-яких інший спосіб про наявність сумнівів щодо існування відповідних договорів суборенди. Відтак він не мав підстав передбачати необхідність надання Комісії договорів суборенди, які укладала його дружина.

4. Також позивач переконує, що у випадку, якби відповідач вчинив належні дії щодо повідомлення про наявність сумніву в існуванні договорів суборенди із викладенням вимоги про надання цих договорів, то він надав би ці договори Комісії.

5. Поряд із цим позивач наполягає, що неврахування відповідачем факту передачі його дружиною належних їй на праві оренди приміщень в суборенду, внаслідок непредставлення відповідних договорів суборенди, призвело до категоричного, безпідставного та необґрунтованого висновку про те, що він нібито не зазначив у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - Декларація), за 2022 рік відомостей про об`єкти нерухомого майна, які перебували в користуванні членів його сім`ї.

6. Крім того, у додаткових поясненнях представник позивача зазначив, що дружина позивача набула право володіння і користування майном (об`єктами нерухомості) за договором оренди, проте передала обидва ці права за договором суборенди. Отже, їй не належало жодне із цих прав ані станом на останній день звітного періоду, ані протягом не менше половини днів протягом звітного періоду. Відповідно у позивача не виник обов`язок щодо декларування вказаного майна.

Представник позивача також зазначив, що обов`язок відображення у декларації відомостей про об`єкти права власності третьої особи, на які суб`єкт декларування або член його сім`ї отримує чи має право на отримання доходу від такого об`єкта або може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти щодо такого об`єкта дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ним, покладено лише на суб`єктів декларування, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище або посади, пов`язані з високим рівнем корупційних ризиків. Водночас ані позивач, ані його дружина до відповідних суб`єктів не належать.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції

7. Рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 ВККС оголосила конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів.

8. 17 жовтня 2023 року до ВККС надійшла заява ОСОБА_1 про допуск до участі в оголошеному конкурсі як особи, яка відповідає вимогам статті 69 Закону № 1402-VIII, перебуває в резерві на заміщення вакантних посад суддів та не займає суддівської посади.

9. За наслідком автоматизованого розподілу справ заява ОСОБА_1 була передана на розгляд члену Комісії Пасічнику А. В.

10. ВККС направила до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) запит від 23 жовтня 2023 року № 21-2336/23 із проханням надати стосовно кандидатів на посади суддів, у тому числі позивача, а також членів їхніх сімей, вказаних у Декларації, відомості з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, Державного реєстру фізичних осіб платників податку, інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон.

11. У відповідь на цей запит НАЗК листом від 31 жовтня 2023 року № 21-2447/23 повідомило Комісію про відсутність запитуваної інформації.

12. Рішенням від 1 грудня 2023 року № 10/дс-23 ВККС допустила до участі в конкурсі на заміщення вакантних посад суддів у місцевих судах кандидатів, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів, зокрема ОСОБА_1 .

13. Рішенням від 19 грудня 2023 року № 177/зп-23 Комісія затвердила рейтинг учасників конкурсу на посади суддів місцевих загальних судів у межах конкурсу, оголошеного її рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, який оприлюднила на своєму офіційному вебсайті. Цим рішенням, зокрема, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді Броварського міськрайонного суду Київської області, у якому ОСОБА_1 посів переможну позицію.

14. 29 лютого 2024 року ВККС у складі колегії розпочала проведення співбесіди з позивачем. Відеозапис співбесіди оприлюднений за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1.

За змістом цього запису у членів ВККС в ході проведення співбесіди виникли, зокрема, питання щодо підприємницької діяльності дружини ОСОБА_1 (часові мітки 06:04:00-06:08:31 та 6:15:25-06:16:30).

У відповідь позивач пояснив, що його дружина займається господарською діяльністю, яка передбачає оренду нежитлових приміщень, їх облаштування, у тому числі технікою, відповідно до потреб очікуваних орендарів, після чого такі приміщення передаються в суборенду як повністю укомплектовані офісні приміщення. Крім цього, вона може надавати додаткові послуги, зокрема з прибирання приміщень (клінінгові послуги) за запитом суборендаря. ОСОБА_1 пояснив та в подальшому уточнив, що таку діяльність його дружина веде з 2019 року і станом на 31 грудня 2022 року, за відомою йому інформацією, в орендному користуванні перебуває 3 офісних приміщення.

На запитання щодо необхідності декларування таких об`єктів у Декларації ОСОБА_1 пояснив, що відповідні приміщення не перебували у власності його дружини, адже вона передала право користування іншим особам, а тому, хоч і не втратила юридичного зв`язку з відповідними об`єктами нерухомості, проте фактично передала право користування такими об`єктами і не може ними користуватися одночасно з суборендарями.

Також позивач на запитання щодо того, з ким дружина укладає договори (юридичними чи фізичними особами), зазначив, що точно не може сказати.

Комісія вирішила відкласти розгляд питання та запропонувала ОСОБА_1 надати пояснення і документи (за наявності) на підтвердження таких аспектів: підприємницької діяльності його дружини, зокрема копії договорів оренди відповідних об`єктів.

15. На запитання позивача, за який період він має надати документи, Комісія, зокрема уточнила, що стосовно орендних відносин його дружини документи потрібно надати за весь період, що згідно зі зробленим позивачем уточненням, починається з 2020 року.

16. 6 березня 2024 року позивач на виконання вказаного прокольного рішення подав до Комісії пояснення та додаткові документи.

У цих поясненнях позивач зазначив, що його дружина здійснила покращення вказаних об`єктів нерухомості та передала їх у суборенду, за що отримувала дохід упродовж звітного періоду, в чому й полягає суть її підприємницької діяльності. Водночас він обґрунтував незазначення даних щодо вказаних об`єктів у Декларації за 2022 рік тим, що право користування було передано за договором суборенди, а отже, на його думку, дружина не мала права користування цими приміщеннями ані станом на останній день звітного періоду, ані протягом не менше половини днів протягом звітного періоду.

Також позивач зауважив, що обов`язок щодо зазначення відомостей про об`єкти декларування, передбачені пунктами 2-8 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VII), які є об`єктами права власності третьої особи, якщо суб`єкт декларування або член його сім`ї отримує чи має право на отримання доходу від такого об`єкта, може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти щодо такого об`єкта дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ним, покладено лише на суб`єктів декларування, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище або посади, пов`язані з високим рівнем корупційних ризиків, у той час як він та його дружина до відповідних осіб не відносяться.

Разом із письмовими поясненнями позивач надав Комісії, зокрема, копії договорів оренди нежитлового приміщення, укладених його дружиною, а саме договору від 26 лютого 2020 року № 26/02/020 та додаткової угоди про його розірвання від 4 березня 2023 року, договору від 10 вересня 2021 року № 2/21 та додаткової угоди про його розірвання від 4 березня 2023 року, договору від 5 березня 2023 року № 05/03/2023.

Згідно із цими договорами дружина позивача отримала у користування на праві оренди приміщення площею 15,8 м? у місті Києві на період з 26 лютого 2020 року до 4 березня 2023 року; приміщення площею 20,8 м? у місті Києві на період із 10 вересня 2021 року до 4 березня 2023 року; три приміщення площею 15,8 м?, 15,8 м?, 20,8 м? у місті Києві на період з 5 березня 2023 року строком на один рік.

17. 26 березня 2024 року ВККС у складі колегії продовжила проведення співбесіди з позивачем.

Відеозапис продовження співбесіди оприлюднений за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2.

За змістом цього запису, позивач, відповідаючи на питання щодо необхідності декларування наявності в його дружини як фізичної особи-підприємниці права користування нежитловими приміщеннями за договорами від 26 лютого 2020 року № 26/02/020, від 10 вересня 2021 року № 2/21, від 5 березня 2023 року № 05/03/2023 надав пояснення, аналогічні поясненням, викладеним у письмових поясненнях, а саме, що в нього не виникало відповідного обов`язку щодо декларування вказаних приміщень, оскільки вони були передані в суборенду. Комісія обговорила з позивачем його позицію щодо відсутності у нього обов`язку декларування належного його дружині права користування приміщеннями у випадку подальшої передачі відповідних приміщень у суборенду з огляду на те, що, як стверджує позивач, його дружина втратила право користування відповідними приміщеннями з моменту передачі їх в суборенду.

18. За результатом проведення співбесіди Комісія прийняла рішення від 26 березня 2024 року № 379/дс-24, яким відмовила в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Броварського міськрайонного суду Київської області.

19. За змістом цього рішення, Комісія виходила з того, що ОСОБА_1 у письмових поясненнях зазначив, що його дружина здійснила покращення об`єктів нерухомості та передала їх у суборенду. Водночас він обґрунтував незазначення цих об`єктів у Декларації за 2022 рік тим, що право користування передано за договором суборенди, а отже, на його думку, дружина не мала права користування ними ані станом на останній день звітного періоду, ані протягом не менше половини днів протягом звітного періоду. Водночас ОСОБА_1 не надав копій договорів, або інших документів на підтвердження передання його дружиною приміщень у суборенду іншій особі.

20. Як вказано у спірному рішенні, Комісія встановила, що ОСОБА_1 не зазначив у Декларації відомостей про об`єкти нерухомого майна, які перебували в користуванні члена сім`ї (дружини).

Отже, Комісія має обґрунтований сумнів, що ОСОБА_1 повідомив усі відомості, про які він є обізнаним щодо майнових інтересів членів своєї сім`ї.

21. Зважаючи на викладене, Комісія констатувала наявність обґрунтованого сумніву у відповідності ОСОБА_1 високим стандартам доброчесності та професійної етики, які встановлюються для судді, а тому йому слід відмовити у внесенні подання з рекомендацією на призначення суддею.

22. Вважаючи протиправним таке рішення, позивач звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду із цим позовом.

23. Суд першої інстанції також установив, що згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань серед видів діяльності, які мала право здійснювати дружина позивача, є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

24. Позивач у Декларації за 2022 рік відобразив дохід дружини від підприємницької діяльності у розмірі 599 466 грн.

Короткий зміст рішення суду попередньої інстанції

25. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 1 квітня 2025 року позов задовольнив; визнав протиправним та скасував рішення ВККС від 26 березня 2024 року № 379/дс-24; зобов`язав ВККС повторно провести співбесіду з ОСОБА_1 в порядку, передбаченому статтею 79-5 Закону № 1402-VIII.

26. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вмотивованість рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.

У цьому контексті суд першої інстанції також наголосив, що у процедурі розгляду Комісією питання про надання чи відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді негативне рішення має містити не лише посилання на визначені законом підстави відмови у наданні рекомендації, а й мотиви, з яких ВККС дійшла висновку про наявність обставин, з якими пов`язується обґрунтований сумнів щодо відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності чи професійної етики.

27. Проаналізувавши встановлені у справі обставини, суд першої інстанції зауважив, що ОСОБА_1 не намагався приховати економічну активність дружини, пов`язану з орендними відносинами. Ба більше, під час співбесіди позивач визнав, що його дружина орендує приміщення, а основним видом її підприємницької діяльності є надання приміщень в оренду (суборенду). Позивач перед членами ВККС навпаки зазначив, що його дружина орендує приміщення й на підтвердження оренди надав копії відповідних договорів. Пояснення, надані позивачем під час співбесіди, підтверджують, що він не приховував від суспільства чи ВККС інформацію про оренду приміщень його дружиною, а також про подальшу передачу їх у суборенду, а навпаки - прагнув пояснити суть своєї поведінки та позиції щодо обов`язку відображення даних у Декларації.

Як виснував суд першої інстанції, позивач під час співбесіди не лише не уникав розкриття інформації, а й чітко пояснив логіку своїх дій, спираючись на власну інтерпретацію законодавства. Натомість ВККС у спірному рішенні не навела переконливого обґрунтування того, чому саме інтерпретація позивачем норм права щодо декларування є підставою для сумнівів у його доброчесності та професійній етиці. У цьому контексті суд першої інстанції зауважив, що Комісія зазначила про ненадання договорів суборенди, які б підтвердили передачу приміщень дружиною позивача іншим особам. Проте ВККС не вказала, яким чином відсутність цих документів свідчить про обґрунтованість сумніву в доброчесності чи недотримання професійної етики. ВККС у спірному рішенні також не спростувала позицію позивача щодо інтерпретації законодавства конкретними посиланнями на норми права, а обмежилася формальним висновком про неповне розкриття інформації.

Реагуючи на доводи відповідача щодо ненадання позивачем документів, суд першої інстанції зауважив, що 29 лютого 2024 року ВККС, відкладаючи співбесіду з позивачем, запропонувала йому надати пояснення та документи, які б підтверджували підприємницьку діяльність його дружини, зокрема щодо оренди об`єктів нерухомості. У відповідь на це позивач 6 березня 2024 року подав пояснення та копії договорів оренди, укладених його дружиною, які, на його переконання, відповідали запиту Комісії. Ці документи охоплювали орендні відносини за відповідний період і, з погляду позивача, слугували достатнім доказом для цілей з`ясування питань, які піднімались на засіданні 29 лютого 2024 року. Тому, на думку суду першої інстанції, не було підстав уважати, що позивач діяв недобросовісно, інтерпретуючи вимоги Комісії щодо подання документів і надаючи ті матеріали, які вважав достатніми для підтвердження своєї позиції. У цьому ж контексті суд першої інстанції зауважив, що під час співбесіди, проведеної 26 березня 2025 року, ВККС не повідомила позивача про недостатність поданих документів чи необхідність доповнення їх договорами суборенди. Комісія не поставила уточнюючих питань позивачу, які б вказували на те, що надані матеріали не відповідають її очікуванням та не узгоджуються з обсягом попередньо запитуваних документів. Така позиція ВККС, на думку суду першої інстанції, могла обґрунтовано сприйнятися позивачем як те, що він надав достатній перелік документів. Відсутність обговорення питань щодо неподання договорів суборенди під час співбесіди 26 березня 2024 року не дала можливості позивачу додатково подати ці документи чи пояснити причини їх неподання разом з письмовими поясненнями. У цьому контексті суд першої інстанції наголосив, що ВККС як орган, який здійснює добір кандидатів на посаду судді, зобов`язана забезпечувати прозорість і передбачуваність своїх вимог, особливо якщо її рішення несуть негативні для особи наслідки.

28. Суд першої інстанції підкреслив, що зі спірного рішення достеменно не можна збагнути, якому саме критерію доброчесності, відповідно до частини дев`ятої статті 69 Закону № 1402-VIII, не відповідає позивач, оскільки висловлений у спірному рішенні висновок ВККС не супроводжується належним його обґрунтуванням, а головне викладом конкретних фактів, які з усією очевидністю породжували обґрунтований сумнів у чесності та сумлінності позивача аж до тієї міри, щоб унеможливити його рекомендацію на посаду судді.

29. Крім того, суд першої інстанції зауважив, що неповідомлення позивачем відомостей про майнові права членів його сім`ї, про що зазначила Комісія в спірному рішенні, передбачає не тільки те, що кандидат на посаду судді (декларант) мав обов`язок зазначити відповідні дані, але також і те, що кандидат як декларант мав для цього підстави (можливість, передумови), але не виконав свого обов`язку з причин, які не є поважними. Водночас самостійно факт незазначення у декларації відомостей про майнові права члена його сім`ї, безвідносно до встановлених у справі обставин, не може свідчити про неповідомлення позивачем відомостей, про які він був обізнаний. У цьому контексті суд першої інстанції наголосив, що Комісія у спірному рішенні не наводить аргументів, які, на її думку, свідчать про намір позивача приховати відомості щодо майнових прав дружини або ж намагання зазначити недостовірні відомості в цій частині.

За висновком суду першої інстанції, Комісія оцінила незазначення позивачем у Декларації відомостей про майнові права його дружини як неповідомлення про всі відомості, про які він є обізнаний щодо майнових інтересів членів своєї сім`ї, але водночас в об`єктивно можливому обсязі не аргументувала, яким чином за описаної ситуації поведінка позивача чи його розуміння правильності заповнення цих відомостей, принаймні зі змісту його пояснень, відрізняються від добросовісного виконання свого обов`язку.

Суд першої інстанції також підкреслив, що спірне рішення не містить обґрунтування пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою. У цьому контексті суд першої інстанції зауважив, що незазначення позивачем у Декларації за 2022 рік відомостей щодо належних його дружині як підприємцю майнових прав користування нежитловими приміщеннями за договорами оренди мало б щонайменше спонукати ВККС надати оцінку причинам, через які так сталося, та висвітлити свою позицію щодо цього у рішенні за наслідками співбесіди, що, у свою чергу, й мало б слугувати основою для відповідних мотивів та висновків.

30. Доводи учасників справи щодо наявності чи відсутності у позивача обов`язку декларувати право користування нежитловими приміщеннями, яке його дружина отримала за договорами оренди, з урахуванням Роз`яснень НАЗК від 29 грудня 2021 року № 11 «Щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю (подання декларації, повідомлення про суттєві зміни в майновому стані, повідомлення про відкриття валютного рахунку)» суд першої інстанції не оцінював, оскільки відповідач при прийнятті спірного рішення не надав оцінку відповідним доводам позивача та не поклав таку в основу цього рішення.

31. Відтак суд першої інстанції виснував, що обсяг і зміст висловлених у спірному рішенні тверджень та зіставлення фактів, які зацікавили Комісію під час співбесіди, недостатні для того, щоб вважати обґрунтованим висновок про невідповідність кандидатури позивача критерію доброчесності як однієї з умов, з якою пов`язується доступ до посади судді.

За висновком суду першої інстанції, відповідач не довів, що поведінка позивача, яка проявилася у добровільному розкритті інформації про орендні відносини дружини, підпадає під ознаки недоброчесності та порушення професійної етики, а не є імовірною добросовісною помилкою, зумовленою інтерпретацією норм права. Відсутність у рішенні ВККС конкретних посилань на норми, які б однозначно спростовували позицію позивача, а також того, що під час співбесіди у березні 2024 року не піднімалось питання про ненадання позивачем договорів суборенди, лише посилюють цей висновок. Як виснував суд першої інстанції, формальний підхід Комісії до оцінки дій позивача без урахування його поведінки не відповідає принципам справедливого добору, а відмова у рекомендації виглядає недостатньо мотивованою.

32. З огляду на зазначене суд першої інстанції виснував, що спірне рішення не відповідає вимогам частини третьої статті 79-5 Закону № 1402-VIII, а також критеріям обґрунтованості, безсторонності та розсудливості, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), що є підставою для визнання його протиправним і скасування.

33. Водночас щодо іншої позовної вимоги суд першої інстанції зауважив, що її слід задовольнити шляхом зобов`язання відповідача повторно провести співбесіду з позивачем, оскільки відповідна співбесіда вже проводилася.

Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог

34. ВККС не погодилася з таким судовим рішенням та подала апеляційну скаргу, у якій просить це рішення скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

35. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо підстав скасування оскаржуваного рішення Комісія мотивує тим, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи порушив норми матеріального і процесуального права, а висновки, яких дійшов суд, є помилковими, передчасними та не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, скаржник доводить, що оскаржуване рішення не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню як таке, що суперечить вимогам статті 242 КАС України.

36. На обґрунтування своєї позиції скаржник зазначає, що повноваження Комісії, передбачені статтею 79-5 Закону № 1402-VIII, є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє у національній системі судоустрою. Рішення приймається за внутрішнім переконанням членів Комісії. Жоден інший суб`єкт чи орган, у тому числі й суд, не може втручатися у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема компетенції Комісії щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.

37. Скаржник наполягає, що спірне рішення містить посилання та мотиви його ухвалення, обґрунтування підстав, за наявності яких у Комісії виник обґрунтований сумнів у відповідності позивача критеріям доброчесності та професійної етики, з яких Комісія дійшла висновків про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.

38. Стверджує, що ОСОБА_1 не надав копій договорів або інших документів на підтвердження передання дружиною приміщень у суборенду іншій особі, хоча такі документи запитувались Комісією під час співбесіди. З покликанням на це, а також на положення пункту 2 частини першої статті 46 Закону № 1700-VII зазначає, що Комісія має обґрунтований сумнів, що позивач повідомив усі відомості, про які він обізнаний, щодо майнових інтересів членів своєї сім`ї.

У цьому контексті також доводить, що встановлені під час співбесіди обставини вказують на відсутність у ОСОБА_1 морально-етичних складових, котрі визначають межі та спосіб поведінки майбутнього судді, що мають ґрунтуватися на принципах добрих відносин з особами, суспільством і державою, а також на чесності способу життя, і можуть поставити під сумнів його доброчесність та професійну етику.

Поряд із цим стверджує, що мотиви ухвалення спірного рішення ґрунтуються не стільки на помилках, неправильності відображення інформації в деклараціях, скільки на наявності обґрунтованого сумніву в несумлінному ставленні до відображення інформації, свідомому перекрученні фактичних обставин, маніпулюванні тлумаченнями і роз`ясненнями, що в сукупності ставлять під сумнів чесність та сумлінність позивача як невід`ємні частини доброчесності.

Позиція інших учасників справи

39. У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача доводить, що вона є безпідставною, необґрунтованою та, відповідно, такою, що не підлягає задоволенню.

40. Стверджує, що апеляційна скарга повторює зміст відзиву на позовну заяву та не містить жодних відомостей, які б спростовували як позовні вимоги, так і висновки суду першої інстанції.

41. На підставі викладеного просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 квітня 2025 року - без змін.

Рух апеляційної скарги

42. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 1 травня 2025 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ВККС, а ухвалою від 5 червня 2025 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи

43. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

44. Частинами першою та другою статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

45. Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, статтею 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

На підставі Закону України від 31 жовтня 1995 року № 398/95-ВР Україна приєдналася до Статуту Ради Європи, підтверджуючи тим самим відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів.

Відповідно до статті 3 Статуту Ради Європи кожний член Ради Європи обов`язково повинен визнати принципи верховенства права та здійснення прав людини і основних свобод всіма особами, які знаходяться під його юрисдикцією, а також повинен відверто та ефективно співробітничати в досягненні мети Ради, визначеної у главі I.

46. Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенціюпро захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).

Так, частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

47. Частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) як джерело права.

48. Крім того, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

49. Варто зауважити, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у світлі її преамбули, яка проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

50. При цьому частина перша статті 129 Конституції України зобов`язує суди вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає й врахування тлумачення Конвенції, яке надається ЄСПЛ, як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

51. Відповідно до практики ЄСПЛ приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, зокрема стосунків професійного або ділового характеру [див. mutatis mutandis рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (С. v. Belgium), заява № 21794/93, параграф 25). А обмеження, накладені на доступ до професії, визнані цим судом такими, що впливають на приватне життя (див. mutatis mutandis рішення від 27 липня 2004 року у справі «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви № 55480/00 та № 59330/00, параграф 47)].

52. У рішенні від 12 січня 2023 року у справі «Овчаренко та Колос проти України» (заяви № 27276/15 і № 33692/15) Суд зазначив, що трудові спори per se не виключаються зі сфери «приватного життя» у розумінні статті 8 Конвенції. Існують певні типові аспекти приватного життя, на які можуть вплинути такі спори внаслідок звільнення, пониження, відмови у доступі до професії або застосування інших подібних несприятливих заходів. До цих аспектів входять (і) «внутрішнє коло» заявника, (іі) можливість заявника встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та (ііі) соціальна і професійна репутація заявника. У таких спорах існують два напрями, за якими, як правило, виникають питання, пов`язані з приватним життям: або через підстави вжиття оскаржуваного заходу (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на підставах), або, у деяких справах, через наслідки для приватного життя (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на наслідках) (див. рішення від 25 вересня 2018 року у справі «Денісов проти України» [ВП] (Denisov v. Ukraine) [GC], заява № 76639/11, пункт 115). Під час застосування підходу, заснованого на наслідках, Суд визнає застосовність статті 8 Конвенції лише за умови, якщо ці наслідки є дуже серйозними та значною мірою впливають на приватне життя заявника (там само, пункт 116).

53. У цій справі позивач оскаржує рішення ВККС, прийняте щодо нього за результатом проведення співбесіди у межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів, оголошеного рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, яким йому відмовлено в наданні рекомендації для призначення на посаду судді Броварського міськрайонного суду Київської області. Відповідно оспорюване позивачем рішення безпосередньо зачіпає його право на повагу до приватного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати і розвивати стосунки професійного характеру.

54. Водночас втручання у право на повагу до приватного життя є таким, що порушує статтю 8 Конвенції, якщо воно не є виправданим за пунктом 2 цієї статті Конвенції як таке, що було здійснене «згідно із законом», переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у ньому, і є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення цієї цілі / цих цілей.

55. Так, статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

56. За правилами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

57. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

58. Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

59. На підставі частини другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.

60. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон № 1402-VIII.

61. Так, за змістом статті 69 цього Закону (тут і далі - у редакції на час виникнення спірних правовідносин - проведення співбесіди та ухвалення спірного рішення) на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного Національною комісією зі стандартів державної мови.

62. Частиною першою статті 92 Закону № 1402-VIII унормовано, що ВККС є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.

63. За статтею 93 Закону № 1402-VIII визначено повноваження ВККС, до яких згідно з пунктами 2, 3, 10 частини першої цієї статті належать: проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі організація проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймання кваліфікаційного іспиту; внесення до Вищої ради правосуддя рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; здійснення інших повноважень, визначених законом.

64. Варто зауважити, що на час прийняття у 2016 році Закон № 1402-VIII у статті 70 визначав стадії добору і призначення на посаду судді від рішення ВККС про оголошення добору до видання відповідного указу Президента України про призначення, в межах яких не передбачалося проведення Комісією співбесіди з переможцями конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевого суду.

65. 30 грудня 2023 року набрав чинності Закон України від 9 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон № 3511-IX), яким внесено зміни до Закону № 1402-VIII, зокрема, викладено в новій редакції розділ IV «Порядок зайняття посади судді» та доповнено пунктами 57-61 розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

66. Так, за змістом абзацу першого пункту 58 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII Комісія завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошений її рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, за правилами, які діють після набрання чинності Законом № 3511-IX.

67. У такий спосіб законодавець запобіг правовій невизначеності щодо регламентації процедури конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, що розпочався за іншими правилами до набрання чинності Законом № 3511-IX.

68. Отже, після набрання чинності 30 грудня 2023 року Законом № 3511-IX за змістом частини першої статті 70 Закону № 1402-VIII добір на посаду судді місцевого суду (далі - добір на посаду судді) здійснюється в порядку, визначеному цим Законом: поетапно - починається з оголошення добору на посаду судді та завершується зарахуванням кандидатів на посаду судді до резерву на зайняття вакантних посад суддів.

69. Так, згідно із частиною першою статті 79 Закону № 1402-VIII конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, що затверджується ВККС, з дотриманням вимог законодавства про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.

70. Для проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді ВККС ухвалює рішення про його оголошення, розміщує (оприлюднює) відповідну інформацію на своєму офіційному вебсайті та офіційному вебпорталі судової влади України (частина друга статті 79 Закону № 1402-VIII).

71. Згідно із частиною першою статті 79-2 Закону № 1402-VIII ВККС проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевого суду на основі рейтингу кандидатів на посаду судді та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду відповідно до статті 82 цього Закону.

72. Частинами першою та другою статті 79-5 Закону № 1402-VIII визначено, що після визначення переможця конкурсу ВККС на своєму засіданні проводить з ним співбесіду.

За результатами співбесіди ВККС ухвалює: 1) рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; 2) рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).

73. Після набрання чинності Законом № 3511-IX ВККС визнала за необхідне узгодити із чинним законодавством Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, затверджене її рішенням від 2 листопада 2016 року № 141/зп-16 (далі - Положення № 141/зп-16), а тому рішенням від 29 лютого 2024 року № 72/зп-24 виклала це Положення в новій редакції, у якій серед іншого визначила відповідний порядок проведення співбесіди з переможцем конкурсу, її етапи і коло питань для обговорення. У попередній редакції зазначене Положення таких правил не містило.

74. Так, за змістом пунктів 8.4-8.12 Положення № 141/зп-16 (тут і далі - в редакції рішення ВККС від 29 лютого 2024 року № 72/зп-24) під час співбесіди обговорюються дані щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності та професійної етики та пов`язана з цим інформація (пункт 8.4).

Співбесіда складається з таких етапів: оголошення доповіді членом Комісії; надання кандидату можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію; послідовне обговорення з кандидатом даних щодо його відповідності критеріям доброчесності та професійної етики та пов`язана з цим інформація (пункт 8.5).

Під час обговорення доповідач і члени Комісії ставлять кандидату запитання, на які він надає відповіді і пояснення (пункт 8.6).

Співбесіди із переможцями конкурсу фіксуються за допомогою технічних засобів та можуть проводитися у режимі прямої відеотрансляції (пункт 8.7).

Кандидат на посаду судді до проведення співбесіди має право: знайомитися з матеріалами досьє; надавати документи (завірені копії документів) чи іншу інформацію, яка доповнює, спростовує чи уточнює дані, що містяться у досьє; надавати свої пояснення, зокрема у письмовому вигляді (пункт 8.8).

Письмові пояснення подаються кандидатом не пізніше ніж за один робочий день до дати проведення співбесіди. Усні пояснення надаються кандидатом під час співбесіди (пункт 8.9.).

Члени Комісії мають право ставити кандидату запитання щодо оголошених під час доповіді відомостей, самостійно знайомитися з досьє, ставити запитання доповідачу, порушувати перед Комісією питання, які виникли під час ознайомлення з досьє (пункт 8.10).

У разі необхідності під час співбесіди може бути оголошено перерву (пункт 8.11).

75. Згідно з пунктом 8.12 Положення № 141/зп-16 за результатами співбесіди Комісія ухвалює: рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).

76. Рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді ухвалюється Комісією за наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики (абзац перший пункту 8.13 Положення № 141/зп-16).

77. Пункт 8.13 Положення № 141/зп-16 кореспондує частині третій статті 79-5

Закону № 1402-VIII, якою визначено, що ВККС ухвалює вмотивоване рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді у разі наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики. У такому разі переможцем конкурсу визначається наступний у рейтингу кандидат.

78. Так, за змістом частини дев`ятої статті 69 Закону № 1402-VIII кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.

79. Згідно із частиною четвертою статті 101 Закону № 1402-VIII палати та колегії ВККС ухвалюють свої рішення від імені ВККС, зазначаючи склад палати чи колегії, який розглядав конкретну справу.

80. Рішення ВККС, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення, результати поіменного голосування членів Комісії. Рішення підписується головуючим і членами Комісії (палати, колегії), які брали участь у його ухваленні (частина п`ята статті 101 Закону № 1402-VIII).

81. Як установив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 29 лютого та 26 березня 2024 року Комісія провела співбесіду з позивачем у межах конкурсу, оголошеного її рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, та прийняла оспорюване позивачем рішення, яким відмовила в наданні рекомендації про призначення його на посаду судді Броварського міськрайонного суду Київської області.

82. Відповідно до частини сьомої статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.

83. До того ж пунктом 48 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення»

Закону № 1402-VIII визначено, що рішення ВККС оскаржуються відповідно до статті 88 цього Закону.

84. Так, частиною другою статті 88 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.

85. Оскільки рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді з моменту його ухвалення спричиняє негативні наслідки для кандидата на посаду судді, адже припиняє його участь у конкурсі на цю посаду, таке рішення підлягає оскарженню відповідно до статті 88 Закону № 1402-VIII та в порядку, передбаченому КАС України.

86. Згідно із частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

87. Велика Палата Верховного Суду не встановила обставин чи підстав для скасування оскаржуваного рішення, визначених пунктами 1-3 статті 88 Закону № 1402-VIII.

88. Водночас спірне рішення з урахуванням доводів позивача у цій справі потребувало здійснення судом всебічної оцінки на предмет відповідності його вимогам, визначеним пунктом 4 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII.

89. У цьому аспекті Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо.

90. При цьому якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному з визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.

91. У свою чергу, ВККС є уповноваженим суб`єктом з питань проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді та прийняття рішення за його результатами, тобто є суб`єктом владних повноважень, на дії якого поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України.

92. Оцінюючи спірне рішення в аспекті його відповідності частині третій статті 79-5 Закону № 1402-VIII, Велика Палата Верховного Суду виходить з такого.

93. Спірне рішення Комісія прийняла, реалізуючи її визначені законом повноваження у конкурсній процедурі добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, за результатами проведення співбесіди із позивачем, який посів переможну позицію за рейтингом до Броварського міськрайонного суду Київської області.

94. Велика Палата Верховного Суду нагадує, що відповідно до частин другої та третьої та статті 79-5 Закону № 1402-VIII ВККС може відмовити в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді виключно у разі наявності у неї обґрунтованого сумніву щодо відповідності цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики.

95. Велика Палата Верховного Суду (як і в інших справах з такими самими предметом і підставами позову) підтверджує, що повноваження Комісії стосовно оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою.

Жоден суб`єкт, у тому числі й суд, не вправі втручатися у здійснення Комісією компетенції щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.

96. Варто зауважити, що Закон № 1402-VIII не визначає переліку обставин у професійній діяльності та особистому житті кандидата на посаду судді, які можуть зумовити виникнення у ВККС обґрунтованого сумніву щодо відповідності цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики, а отже, стати підставою для відмови ВККС надати рекомендацію про призначення цього кандидата на посаду судді.

97. Водночас у спірних правовідносинах слід ураховувати, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

98. Конституційний Суд України у Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018 [справа № 1-123/2018 (4892/17)] зазначив, що принцип юридичної визначеності як один з елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.

99. До такого механізму належить судовий контроль у разі оскарження особою рішення органу публічної влади до суду.

100. Згідно з Рекомендацією № R(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року як дискреційне слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

101. У цій Рекомендації Комітет Міністрів Ради Європи сформулював основні принципи, які слугують змістовними гарантіями ухвалення справедливого рішення. Так, здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: не ставить жодної іншої мети, окрім тієї, для якої було надано повноваження; дотримується об`єктивності та неупередженості, враховуючи лише чинники, що стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, уникаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належний баланс між будь-якими негативними наслідками, які можуть виникнути внаслідок рішення стосовно прав, свобод або інтересів осіб, та метою, яку таке рішення переслідує; приймає своє рішення в розумний строк з урахуванням суті питання, що розглядається; застосовує будь-які загальні адміністративні практики послідовним чином, враховуючи при цьому конкретні обставини кожного випадку.

102. Подібні за своєю суттю принципи щодо дотримання мети повноваження, безсторонності, рівності та недискримінації, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості закріплені в частині другій статті 2 КАС України.

103. Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) уможливлює здійснення судом перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом унаслідок реалізації дискреційних повноважень.

104. Європейська Комісія «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) схвалила Доповідь «Верховенство права» (далі - Доповідь), у якій до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

105. У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, який надає дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення з достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

106. Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді зазначено, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним з поняттям верховенства права.

107. У контексті аргументів апеляційної скарги Велика Палата Верховний Суду вважає за необхідне звернутись і до практики ЄСПЛ щодо питання здійснення судового контролю за реалізацією державними органами їхніх дискреційних повноважень.

108. Так, ЄСПЛ послідовно висловлює правову позицію, згідно з якою надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права, і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення від 2 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України», від 2 серпня 1984 року у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства»).

109. Досліджуючи межі дискреційних повноважень адміністративних органів, ЄСПЛ виснував, що за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки», від 22 листопада 1995 року у справі «Брайян проти Об`єднаного Королівства», від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру», від 2 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії»).

110. Очевидно, що у процесі прийняття рішення на підставі дискреції слід урахувати і фактичні обставини, які супроводжують цей процес. У разі якщо відповідний орган користується своїм дискреційним повноваженням, він не повинен допускати помилок при констатації юридичних фактів. Помилки в оцінці фактичних обставин, неправильні розрахунки, проведені ним, - усе це може викликати незаконність (протиправність) прийнятого на підставі дискреції рішення. Подібні наслідки викликають також і випадки, коли під час прийняття акта на підставі дискреції адміністративний орган допускає очевидні прорахунки в оцінках. Очевидна та своєчасно не виправлена помилка уповноваженого адміністративного органу щодо фактичних обставин при прийнятті рішення на підставі дискреції також може свідчити про наявність ознак зловживання владою.

111. Велика Палата Верховного Суду неодноразово (зокрема, у постановах від 20 березня 2025 року у справі № 990/85/24, від 28 листопада 2024 року у справі № 990/92/24) наголошувала, що наділення ВККС свободою розсуду під час оцінки відповідності кандидата на посаду судді критеріям доброчесності не означає, що такий розсуд не має меж. У всякому випадку межа розсуду виключає свавільність дій та використання наданих повноважень не з легітимною метою, тобто не з метою, задля досягнення якої повноваження надані. Іншими словами, процедура оцінювання кандидата повинна бути правовою.

112. Наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції ВККС у конкурсній процедурі добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, зокрема і прийняття рішення за результатами проведення співбесіди з кандидатами, які посіли переможні позиції за рейтингом до відповідного суду, не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес розгляду Комісією питання про надання чи відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, як і прийняте за результатом цього процесу рішення, мають бути зрозумілим як кандидатам на посаду судді, питання про рекомендування яких на посаду судді розглядала ВККС, так і незалежному сторонньому спостерігачу.

113. Обсяг і ступінь мотивації рішення залежать від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку вони мають показувати, приміром, що доводи / пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги, і, що важливо, давати розуміння, чому і чим керувалася ВККС, коли оцінювала відповідність цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики.

114. До того ж частиною третьою статті 79-5 та частиною п`ятою статті 101

Закону № 1402-VIII прямо передбачено обов`язок ВККС вмотивувати рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.

115. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що вмотивованість рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.

116. Слід також зазначити, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах, зокрема у Законі № 1402-VIII. Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваного рішення ВККС не є втручанням у її дискреційні повноваження.

117. Отже, відповідаючи на порушені в апеляційній скарзі питання, Велика Палата Верховного Суду має перевірити викладені в оспорюваному рішенні висновки ВККС на предмет їхньої об`єктивності та обґрунтованості, оскільки це є ключовим питанням правового спору в розглядуваній справі.

118. Варто наголосити, що одним із завдань адміністративного судочинства є перевірка реалізації суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень, зокрема, за критеріями обґрунтованості, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

119. Вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення слід приймати з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень ураховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.

120. Отже, визначальним критерієм правомірності рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді в аспекті його відповідності частині третій статті 79-5 Закону № 1402-VIII є встановлення Комісією обставин, які стали підставою для відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, та мотивів, з яких ВККС дійшла відповідних висновків.

121. Тобто у процедурі розгляду Комісією питання про надання чи відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді негативне рішення має містити не лише посилання на визначені законом підстави відмови у наданні рекомендації, а й мотиви, з яких ВККС дійшла висновку про наявність обставин, з якими вона пов`язує обґрунтований сумнів щодо відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності чи професійної етики.

122. Велика Палата Верховного Суду не заперечує, що ВККС відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких підстав і, керуючись власною оцінкою цих підстав, вправі засумніватися у відповідності кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можлива рекомендація цього кандидата для призначення на посаду судді.

123. Проте нормативне визначення підстав оскарження рішення ВККС щодо кандидата на посаду судді у зв`язку з тим, що рішення не містить посилань на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків, означає, що підстави відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді не повинні бути формальними, номінальними чи декларативними.

124. У цьому аспекті варто зауважити, що критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому.

125. Водночас законами України не визначено як змісту поняття доброчесності як вимоги до судді (кандидата на посаду судді), так і показників (індикаторів) для оцінки ВККС відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності.

126. Однак слід врахувати, що доброчесністю, як цей термін визначено в Сучасному словнику з етики, є позитивна моральна якість, зумовлена свідомістю і волею людини, яка є узагальненою стійкою характеристикою людини, її способу життя, вчинків; якість, що характеризує готовність і здатність особистості свідомо і неухильно орієнтуватись у своїй діяльності та поведінці на принципи добра і справедливості.

127. У преамбулі Бангалорських принципів поведінки суддів ідеться про те, що ці принципи мають на меті встановлення стандартів етичної поведінки суддів, серед іншого з уваги на те, що довіра суспільства до судової системи, а також до авторитету судової системи в питаннях моралі, чесності та непідкупності судових органів посідає першочергове місце в сучасному демократичному суспільстві.

Так, одним зі схвалених є принцип, згідно з яким дотримання етичних норм, демонстрація дотримання етичних норм є невід`ємною частиною діяльності суддів.

128. Щодо добору і підвищення по службі суддів у пункті 44 Рекомендації CM/Rec(2010)12 Комітету Міністрів Ради Європи Державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки зазначено, що рішення, які стосуються добору та підвищення суддів по службі, мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях, які попередньо визначені законом чи компетентними органами влади. Прийняття таких рішень має базуватися на заслугах з урахуванням кваліфікації, вмінь та потенціалу, необхідних для вирішення справ при застосуванні закону, зберігаючи повагу до людської гідності.

129. Авторитет та довіра до судової влади формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

130. У постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 990/71/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з оцінки основних правил та мети положень статті 79-5 Закону № 1402-VIII можна презюмувати, що ці підстави [підстави відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді] повинні бути об`єктивними, реальними, вагомими (істотними), дієвими і негативними настільки, щоб засумніватися у відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики? або містити в собі властивості (ознаки), які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням. Такими підставами можуть бути будь-які фактори, явища, події об`єктивної дійсності, що містять ознаки (властивості), які характеризують чи виділяють кандидата на посаду судді як постать, що не відповідає якимсь певним «еталонним» критеріям доброчесності та професійної етики, яким повинен відповідати суддя як носій влади, або, інакше кажучи, неофіційній, ментальній системі уявлень, норм та оцінок, що ґрунтується на традиціях (звичаях) та регулює поведінку людей у суспільстві, на колективно підсвідомому рівні схвалюється більшістю суспільства, практична реалізація якої забезпечується громадським осудом.

131. У вимірі спірних правовідносин, які склались за участю сторін цієї справи, звертає на себе увагу та обставина, що зі змісту спірного рішення достеменно не зрозуміло, якому саме з визначених частиною дев`ятою статті 69 Закону № 1402-VIII складових критерію доброчесності (як-то незалежність; чесність; неупередженість; непідкупність; сумлінність; дотримання етичних норм; бездоганна поведінка у професійній діяльності та особистому житті; законність джерел походження майна; відповідність рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам; відповідність способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу), на думку ВККС, не відповідає ОСОБА_1 .

132. У спірному рішенні Комісія не навела конкретних фактів, які б зі всією очевидністю породжували обґрунтований сумнів у відповідності позивача зазначеним складовим критерію доброчесності (одному з них або декільком).

133. Як можна зрозуміти зі змісту спірного рішення та пояснень представника відповідача, ВККС ухвалила його, засумнівавшись у відповідності позивача як кандидатки на посаду судді критерію доброчесності, оцінивши зміст його Декларації за 2022 рік, зауваживши, що позивач не зазначив у ній відомостей про об`єкти нерухомого майна, які перебували в користуванні члена сім`ї (дружини), що викликало у Комісії сумнів у тому, що ОСОБА_1 повідомив усі відомості, про які він є обізнаним, щодо майнових інтересів членів своєї сім`ї.

134. Водночас Комісія обмежилася обґрунтуванням підстави свого сумніву щодо відповідності позивача критерію доброчесності тим, що він пояснив незазначення у Декларації за 2022 рік нежитлових приміщень, які його дружина отримала у користування на праві оренди, тим, що право користування передано за договором суборенди, а отже, на його думку, дружина не мала права користування цими об`єктами ані станом на останній день звітного періоду, ані протягом не менше половини днів звітного періоду. Водночас не надав копій договорів або інших документів на підтвердження передання дружиною приміщень у суборенду іншій особі.

135. В обсязі з`ясованих обставин цієї справи Велика Палата Верховного Суду не може погодитися з тим, що висловлений у спірному рішенні висновок ВККС має належне обґрунтування, і, що найголовніше, підстави, які у своїй сукупності могли спонукати до нього.

136. Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним нагадати свій висновок, викладений у постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 990/71/24, згідно з яким ВККС у межах і цілях конкурсного добору на посаду судді може досліджувати обставини щодо задекларованого майна кандидата на посаду судді через призму критеріїв кваліфікаційного оцінювання, отже, може опиратися на ці обставини у своїх судженнях про відповідність / невідповідність кандидатури на посаду судді, які власне й слугуватимуть основою для обґрунтування рішення за наслідками конкурсу на зайняття вакантної посади.

137. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що несумлінне ставлення до заповнення декларації передбачає не тільки те, що кандидат на посаду судді (декларант) мав обов`язок зазначити достовірні дані, які стосуються вартості майна, але й те, що кандидат як декларант мав для цього підстави (можливість, передумови), але не виконав свого обов`язку з причин, які не є поважними.

138. За встановлених у цій справі обставин Велика Палата Верховного Суду також вважає, що сам лише факт незазначення у Декларації певних відомостей, зокрема про об`єкти нерухомості, що знаходяться в оренді у члена сім`ї декларанта, безвідносно до обставин, про які мовилося вище, не може свідчити про несумлінне ставлення позивача до заповнення Декларації.

139. Як слушно зауважив суд першої інстанції, ОСОБА_1 не намагався приховати економічну активність дружини, пов`язану з орендними відносинами, та визнав під час співбесіди, що його дружина орендує приміщення, а основним видом її підприємницької діяльності є надання приміщень в оренду (суборенду), на підтвердження чого надав копії відповідних договорів. Пояснення, надані позивачем під час співбесіди, підтверджують, що він не приховував від суспільства чи ВККС інформацію про оренду приміщень його дружиною, а також про подальшу передачу їх у суборенду, а навпаки, прагнув пояснити суть своєї поведінки та позиції щодо обов`язку відображення даних у Декларації.

140. Велика Палата Верховного Суду наполягає, що обґрунтованість рішення передбачає належну його аргументацію, яка охоплює з`ясування обставин, що мають значення для ухвалення цього рішення. У сукупності це все надає рішенню якості вмотивованого, тобто такого, яке дозволяє з достатньою чіткістю розуміти, чим керувався суб`єкт, що його ухвалив.

141. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду вважає цілком справедливими мотиви суду першої інстанції про те, що висловлений у спірному рішенні висновок ВККС не супроводжується належним його обґрунтуванням, а головне, викладом конкретних фактів, які з усією очевидністю породжували обґрунтований сумнів у чесності та сумлінності позивача аж до тієї міри, щоб унеможливити його рекомендацію на посаду судді.

142. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово роз`яснювала, що легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів умисного порушення норм суддівської етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, а також допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя.

143. Недбалість є морально-етичною характеристикою особи, яка характеризується її байдужим (несумлінним) ставленням до своїх обов`язків, що може мати негативні наслідки і за певних обставин може бути поставлено у провину такій особі.

144. На противагу недбалості добросовісність указує на те, що особа діє сумлінно - з належним ставленням до своїх обов`язків.

145. Однак спірне рішення, як слушно зазначив суд першої інстанції, не містить належного мотивування того, що поведінка позивача чи його розуміння правильності заповнення відомостей у Декларації, принаймні зі змісту його пояснень, відрізняється від добросовісного виконання свого обов`язку.

146. Окрім того, як цілком правильно зауважив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, Комісія під час співбесіди, проведеної 26 березня 2024 року, не повідомила позивача про недостатність поданих документів чи необхідність доповнення їх договорами суборенди. Комісія не поставила уточнювальних питань позивачу, які б указували на те, що надані матеріали не відповідають її очікуванням та не узгоджуються з обсягом попередньо запитуваних документів. Відсутність обговорення питань щодо неподання договорів суборенди під час співбесіди 26 березня 2024 року не дала можливості позивачу додатково подати ці документи чи пояснити причини їх неподання разом з письмовими поясненнями.

147. Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновком суду першої інстанції, що ВККС як орган, який здійснює добір кандидатів на посаду судді, зобов`язана забезпечувати прозорість і передбачуваність своїх вимог, особливо якщо її рішення несуть негативні для особи наслідки.

148. Отже, в обсязі з`ясованих обставин цієї справи Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що відсутність у спірному рішенні докладного аналізу і мотивованого відхилення доводів позивача, які він подав завчасно та які не є очевидно необґрунтованими, не може бути визнана незначною формальністю або недоліком, що не має істотного значення та не впливає на законність і обґрунтованість такого рішення ВККС загалом.

149. Подібний висновок Велика Палата Верховного Суду вже викладала у постанові від 5 травня 2025 року у справі № 990/199/24.

150. Питання про надання чи відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді Комісія має розглядати в межах належної їй дискреції, але у найбільш сприятливий спосіб для реалізації кандидатом власних прав та дотримання його інтересів, а прийняте за результатом цього процесу рішення має бути зрозумілим як кандидатам на посаду судді, питання про рекомендування яких на посаду судді розглядалося ВККС, так і незалежному сторонньому спостерігачу.

151. Такий підхід до реалізації ВККС дискреційних повноважень, зокрема, під час конкурсу на зайняття вакантної посади судді забезпечує справедливість та індивідуалізацію її рішень щодо кандидата на посаду судді, максимально повне врахування прав, свобод та інтересів приватної особи при їх зіставленні з публічним інтересом, особливо у випадку відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, що має бути відображено в мотивувальній частині відповідного рішення Комісії згідно з вимогами частини третьої статті 79-5 та частини п`ятої статті 101 Закону № 1402-VIII.

152. Повертаючись до обставин цієї справи, Велика Палата Верховного Суду констатує, що втручання спірним рішенням у гарантоване статтею 8 Конвенції право позивача на повагу до особистого життя в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати і розвивати стосунки професійного характеру не було необхідним і пропорційним, оскільки сталося без належного з`ясування та обґрунтування підстав, не мотивоване належним чином із наданням оцінки поясненням кандидата на посаду судді.

153. Такий висновок жодним чином не спростовують і не можуть спростувати посилання відповідача на дискрецію ВККС у спірних правовідносинах, адже виключність повноважень Комісії у процедурі оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів не звільняє Комісію від обов`язку належним чином мотивувати рішення, у якому вона констатувала наявність обґрунтованого сумніву щодо доброчесності кандидата на посаду судді.

154. Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин Велика Палата Верховного Суду висновує, що спірне рішення не відповідає вимогам частини третьої статті 79-5 Закону № 1402-VIII, а також критеріям обґрунтованості, безсторонності та розсудливості, визначеним статтею 2 КАС України, що є підставою для визнання його протиправним і скасування.

155. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову.

156. Міркування і твердження відповідача в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

157. Згідно із частиною першою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

158. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

159. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

160. Велика Палата Верховного Суду вважає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до вимог статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а зазначеного рішення - без змін.

Судові витрати

161. Згідно із частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

162. Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то й перерозподілу судових витрат не здійснює.

Керуючись статтями 139, 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України залишити без задоволення.

2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 квітня 2025 року у справі № 990/151/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання рішення протиправним і зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н. В. Шевцова
Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур
О. Л. Булейко С. Ю. Мартєв
І. А. Воробйова К. М. Пільков
О. А. Губська Н. С. Стефанів
Л. Ю. Кишакевич Т. Г. Стрелець
В. В. Король О. В. Ступак
С. І. Кравченко І. В. Ткач
О. В. Кривенда Є. А. Усенко