Справа № 380/24687/24
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

з питань забезпечення адміністративного позову

15 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/24687/24 пров. № А/857/20027/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мікули О. І.,

суддів: Кузьмича С. М., Курильця А. Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі №380/24687/24 за адміністративним позовом за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства "Інфоресурс" про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- Міністерства освіти і науки України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державного підприємства «Інфоресурс» , в якому просив визнати дії Міністерства освіти і науки України, пов`язані із вжиттям організаційних заходів щодо забезпечення функціонування ЄДЕБО, за яких у Довідці про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти №9415 від 04 червня 2024 року відображалися відомості про порушення ним послідовності здобуття освіти (навчання) протиправними; визнати бездіяльність відповідача щодо невнесення змін до системи ЄДЕБО щодо нього в частині послідовності здобуття освіти (навчання) протиправною; зобов`язати Міністерства освіти і науки України забезпечити внесення змін до системи ЄДЕБО, за яких у Довідці про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти щодо нього у колонці «На підставі даних, що містяться у Єдиній державній електронній базі з питань освіти, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту» відображалося значення «Так, не порушує».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у цій справі та призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

На адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову. В обґрунтування вимог заяви вказує, що у зв`язку з наявною загрозою призову його ІНФОРМАЦІЯ_1 (ТЦК та СП) під час розгляду справи, а також зважаючи на те, що апеляційне провадження триває, існує реальна і безпосередня загроза порушення його конституційного права на освіту (стаття 53 Конституції України) та права на справедливий суд (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а також подальшого ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду у разі його ухвалення на його користь. Вважає, що лише заборона будь-якому ТЦК та СП вчиняти будь-які дії щодо його призову на військову службу під час дії правового режиму воєнного стану до моменту набрання законної сили рішенням суду у цій справі є належним та співмірним заходом забезпечення позову.

Перевіривши матеріали справи та заяву про забезпечення позову, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення такої з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1,2 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч.1,2 ст.151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

За змістом ч.6 ст.154 КАС України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання.

Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться або буде перебувати справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, за яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними. Так само суд повинен вказати підстави, за яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та перегляді рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, а отже не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у цій справі є внесення змін до даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти щодо порушення ОСОБА_1 черговості здобуття освіти, визначеної статтею 10 Закону України "Про освіту".

Зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що ОСОБА_1 просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони його мобілізації до остаточного вирішення справи №380/24687/24.

Крім того, зобов`язати всі територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (ТЦК та СП), районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (РТЦК та СП) в Україні утриматися від вжиття будь-яких заходів щодо його мобілізації.

Колегія суддів звертає увагу, що вимоги зазначені у заяві про забезпечення адміністративного позову не є предметом оскарження у цій адміністративній справі і не випливають з рішення (дій чи бездіяльності), які оскаржуються позивачем.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя у разі задоволення вимог позивача (заявника).

Тобто прийняття такого рішення доцільне та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи призвести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивача у разі задоволення позову.

Відповідно до п.17 абз.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06 березня 2008 року "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення по адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що щодо осіб, які не є відповідачами у справі позов може бути забезпечено, виключно, шляхом заборони вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

При цьому, предметом спору є рішення суб`єкта владних повноважень, а відтак, забезпечення позову, на підставі п.4 ч.1 ст.151 КАС України можливе шляхом заборони іншим особам вчиняти дії, що стосуються цього рішення (його прийняття, зміни, скасування).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять, а заявником не надано, доказів того, що за наслідками відмови Міністерством освіти і науки України у внесенні змін до відомостей, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти позивачу створюється загроза його мобілізації.

Заходи забезпечення позову не можуть базуватися лише на припущеннях заявника щодо порушення його прав.

Таким чином, з врахуванням наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що вжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб є неможливим, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову та суперечить ст.150, ст.151 КАС України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", частиною 1 статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з ч.2 ст.17 Закону України "Про оборону України" громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Положеннями частини 3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За змістом п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану, який триває і дотепер.

Таким чином, виконання громадянами України, придатними до військової служби, в період дії воєнного стану свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, як і дії відповідних державних органів щодо забезпечення виконання відповідних завдань, урегульовано законом, а тому за загальним правилом не вважається безпідставними.

Разом з тим, як на ключову обставину необхідності вжиття заходів забезпечення позову, ОСОБА_1 покликається на те, що у разі його мобілізації судовий розгляд втратить сенс, оскільки мобілізація унеможливить ефективний судовий захист та реалізацію його права на здобуття освіти.

На думку колегії суддів, доводи заявника про те, що у разі мобілізації судовий розгляд втратить сенс, не можуть визнаватись достатніми для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки сформульовані як можливість/ймовірність їх настання у майбутньому, тобто ґрунтуються тільки на припущеннях. Крім того, можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, адже суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.

Колегія суддів зауважує, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.

На думку колегії суддів, відмова Міністерства освіти і науки України у внесенні змін до відомостей, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти щодо ОСОБА_1 не є наслідком того, що позивач безальтернативно буде призваний на військову службу.

У той же час заявником не надано жодних доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач вживає заходів, спрямованих на призов на військову службу під час мобілізації, як і не надано доказів на підтвердження факту того, що останній в подальшому буде призваний для проходження військової служби за мобілізацією.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави стверджувати, що невжиття заходів забезпечення зумовить незворотні зміни в правовому становищі позивача в межах цього спору, оскільки не підтверджено достатню ймовірність існування ризику, в зв`язку з яким і мали б вживатися заходи забезпечення позову.

Крім того, колегія суддів зазначає, що саме суб`єкт звернення з відповідною заявою про вжиття заходів забезпечення позову повинен обґрунтувати існуванням передбачених статтею 150 КАС України підстав для забезпечення позову. Зазначений висновок узгоджується з нормою частини 1 статті 9 КАС України, в силу якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Однак наведені заявником доводи й аргументи не є достатніми та переконливими для висновку про необхідність застосування заходів забезпечення позову за правилами, встановленими статтями 150-151 КАС України.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що в даному випадку заявником не було підтверджено належними та достатніми доказами, в розумінні ст.ст.73-76 КАС України, обставини, які б свідчили, що невжиття заходів забезпечення позову завдадуть значної шкоди правам останнього або в подальшому унеможливлять їх захист, тому колегія суддів дійшла висновку, що підстави для забезпечення адміністративного позову позивача у спосіб визначений в заяві відсутні.

Керуючись ст.150, 154, 243, 311, 325, 328, 329 КАС України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі №380/24687/24.

Ухвала набирає законної сили з дати її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.328, 329 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді С. М. Кузьмич
А. Р. Курилець