Справа № 500/2152/24
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/2152/24 пров. № А/857/32581/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

з участю секретаря судового засідання Волчанського А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в залі суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року у справі №500/2152/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,-

суддя в 1-й інстанції Подлісна І. М.,

дата ухвалення рішення 24 жовтня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 29 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів Державної служби України з питань праці, Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, третя особа: ОСОБА_2 , в якому просив визнати протиправними та скасувати наказ Державної служби України з питань праці «Про виконання рішення суду» №16-КТ від 09 квітня 2024 року, поновити його з 10 квітня 2024 року в Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці на посаді заступника начальника, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про те, що він, як заступник начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці згідно з наказом Південно-Західного міжрегіонального управління від 12 січня 2023 року №7/ПЗ «Про розподіл функціональних обов`язків та повноважень між керівництвом Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці» працював у м. Чернівці та координував і контролював діяльність безпосередньо підпорядкованого йому Управління інспекційної діяльності у Чернівецькій області та його підрозділів, зокрема: відділу з питань праці південно-східного напрямку; відділу з питань гігієни праці та атестації робочих місць за умовами праці; відділу з питань безпеки праці південно-східного напрямку. На думку апелянта, оскаржуване судове рішення та підстави, зазначені в оскаржуваному наказі відповідача жодним чином не стосуються виконання службових обов`язків працівників міжрегіонального управління саме у Чернівецькій області та його, як відповідного профільного заступника, а також не зобов`язували Держпраці приймати оскаржуваний наказ щодо нього. Також зазначає, що крім нього є ще два заступники начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, які координують і контролюють діяльність безпосередньо підпорядкованих їм Управлінь інспекційної діяльності у Тернопільській та Івано-Франківській областях, відповідно. Крім того, вважає, що його посада у Південно-Західному міжрегіональному управлінні не можу мати статусу рівнозначної посаді, яку ОСОБА_2 займала раніше. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачі подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначають про те, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі 300/7149/23 задоволено позов ОСОБА_2 , зокрема, вирішено поновити її з 19 вересня 2023 року в Міжрегіональному управлінні на рівнозначну, займаній ОСОБА_2 посадою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області. На виконання вищезазначеного рішення суду, у зв`язку з відсутністю вакантної посади, вирішено звільнити ОСОБА_1 - заступника начальника міжрегіонального управління звільнено із займаної посади 10 квітня 2024 року, на підставі наказу Державної служби України з питань праці №16-КТ від 09 квітня 2024 року «Про виконання рішення суду», у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, відповідно до пункту 5 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 88 Закону України «Про державну службу». Вказують, що п.3 ч.1 ст.371 КАС України передбачає, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню, а тому Міжрегіональне управління виконувало наказ Державної служби України з питань праці від 09 квітня 2024 року №16-КТ «Про виконання рішення суду»». Таким чином, вважають, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, тому просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Третя особа ОСОБА_2 також подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що поновлення її на попередній посаді у зв`язку із незаконним звільненням, не є прямим та свідомим порушенням трудових прав позивача, а зумовлено обставинами, що виникли незалежно від волі сторін (в даному випадку позивача та відповідача), як це чітко вказано в п.1 ч.1 ст.88 Закону України «Про державну службу». Таке звільнення позивача у даному випадку спрямоване на захист та відновлення її трудових прав у зв`язку із незаконним звільненням ще задовго до його призначення, що прямо гарантовано ч.6 ст.43, ст.129 Конституції України та ч.1 ст.235 КЗпП України. Крім того, просить врахувати, що позивачу забезпечено працевлаштування у Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці, і він на даний час працює на посаді заступника начальника Управління інспекційної діяльності в Тернопільській області - начальника відділу з питань безпеки праці північного напрямку, а отже відповідачами вжито заходів для відновлення трудових прав ОСОБА_1 у зв`язку із попереднім звільненням, яке не залежало від їх волі, а було здійснено на виконання рішення суду в адміністративній справі №300/7149/23 та на підставі п.1 ч.1 ст.88 Закону України «Про державну службу». Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Позивач (апелянта) ОСОБА_1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити..

Представники відповідачів Сторчак О. З. та Штунько А. М. в режимі відеоконференції не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважають, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Третя особа Клим М. І. у судовому засіданні в режимі відеоконференції не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиви на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу Державної служби України з питань праці «Про призначення Романа Хромчака» №118-КТ від 09 серпня 2023 року ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, до призначення на цю посаду переможця конкурсу, на строк не більше дванадцяти місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану, з випробувальним строком 6 (шість) місяців.

У свою чергу, наказом відповідача «Про присвоєння рангу державного службовця ОСОБА_3 » №10-КТ від 28 лютого 2024 року позивачу, як заступнику начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, з 28 лютого 2024 року присвоєно 6 (шостий) ранг державного службовця, як такому, що успішно пройшов строк випробування.

Проте наказом Держпраці «Про виконання рішення суду» №16-КТ від 09 квітня 2024 року його звільнено із займаної посади 10 квітня 2024 року, у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, відповідно до пункту 5 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 88 Закону України «Про державну службу».

Зі змісту вищевказаного наказу вбачається, що такий прийнято на підставі рішення Івано- Франківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі №300/7149/23.

Так, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі №300/7149/23 позов ОСОБА_2 задоволено та окрім іншого вирішено поновити її з 18 вересня 2023 року в Південно-Західному міжрегінальному управлінні на рівнозначну, займаній ОСОБА_2 посадою саме в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області.

Позивач вважає, що вищезазначений оскаржуваний наказ Держпраці «Про виконання рішення суду» №16-КТ від 09 квітня 2024 року прийнятий без достатніх правових підстав та з порушенням чинного профільного законодавства, прав та інтересів Позивача, як посадової особи, який з серпня 2023 займає посаду заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці та за вказаний період успішно пройшов строк випробування, належним чином виконував посадові обов`язки, завдання та доручення, як керівництва Держпраці, так і Південно-Західного міжрегіонального управління, а також жодного разу не був притягнутий до відповідальності за їх невиконання чи неналежне виконання.

ОСОБА_1 , як заступник начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці згідно з наказом Південно-Західного міжрегіонального управління від 12 січня 2023 року №7/ПЗ «Про розподіл функціональних обов`язків та повноважень між керівництвом Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці» працював у м. Чернівці та координував і контролював діяльність безпосередньо підпорядкованого йому Управління інспекційної діяльності у Чернівецькій області та його підрозділів, зокрема: - відділу з питань праці південно-східного напрямку; - відділу з питань гігієни праці та атестації робочих місць за умовами праці; - відділу з питань безпеки праці південно-східного напрямку.

Позивач, вважаючи, що прийняття Держпраці оскаржуваного наказу є безпідставним та таким, що здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, що регулює дану сферу відносин та має на меті позбавити його реалізації права на працю передбаченого ст.43 Конституції України і подальшого належного виконання покладених обов`язків, звернувся з цим позовом у суд.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи обставини справи, дійшов висновку, що оскаржуваний наказ є таким, що прийнятий у межах повноважень, у спосіб та у порядку, що визначені чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні, і, як наслідок, відсутні підстави для задоволення інших похідних позовних вимог у частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ст.1 Закону України Про державну службу (далі Закон №889-VIII) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону №889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади (п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону №889-VIII).

Згідно з ч.1, 2, 3 ст.5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За змістом ч.1 ст.34 Закону №889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

Відповідно до ч.1 ст.83 Закону №889-VIII державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади";

9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

З системного аналізу вищезазначеної правової норми вбачається, що стаття 83 Закону №889-VIII регламентує особливості припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно зі ст.88 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є: поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала; неможливість виконання державним службовцем службових обов`язків за станом здоров`я за наявності медичного висновку, порядок надання якого визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я; набрання законної сили рішенням суду про визнання особи недієздатною або про обмеження дієздатності особи; визнання державного службовця безвісно відсутнім чи оголошення його померлим; обрання на виборну посаду до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з дня набуття повноважень; смерть державного службовця.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу Державної служби України з питань праці «Про призначення Романа Хромчака» №118-КТ від 09 серпня 2023 року, ОСОБА_1 призначений на посаду заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, до призначення на цю посаду переможця конкурсу, на строк не більше дванадцяти місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану, з випробувальним строком 6 (шість) місяців.

При цьому, ОСОБА_1 - заступника начальника міжрегіонального управління звільнено з займаної посади 10 квітня 2024 року, на підставі наказу Державної служби України з питань праці №16-КТ від 09 квітня 2024 року «Про виконання рішення суду», у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, відповідно до пункту 5 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 88 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон №889).

Колегією суддів встановлено, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року визнано протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо неприйняття рішення по заяві ОСОБА_2 від 13 липня 2023 року та по заяві від 08 вересня 2023 року. Скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 18 вересня 2023 року №122-кт Про звільнення ОСОБА_4 . Поновлено ОСОБА_2 з 18 вересня 2023 року в Південно-Західному міжрегінальному управлінні Державної служби з питань праці на рівнозначну, займаній ОСОБА_2 посадою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 вересня 2023 року по 29 січня 2024 року.

У подальшому, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2024 року рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі №300/7149/23 скасовано та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 18 вересня 2023 року №122-кт Про звільнення ОСОБА_4 . Поновлено ОСОБА_2 в Південно-Західному міжрегіональному управління Державної служби з питань праці на посаду рівнозначну займаній Клим Мирославою Іллівною в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області з 19 вересня 2023 року. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 вересня 2023 року по 29 січня 2024 року в сумі 73718 грн 10 коп (сімдесят три тисячі сімсот вісімнадцять гривень десять копійок). Судове рішення суду апеляційної інстанції в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 16683 грн 51 коп (шістнадцять тисяч шістсот вісімдесят три гривні п`ятдесят копійок) звернуто до негайного виконання.

За змістом ст.325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Згідно зі ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Крім того, пункт 3 ч.1 ст.371 КАС України передбачає, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем з дотриманням норм чинного законодавства виконано рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі №300/7149/23.

Разом з тим, як стверджує відповідач, у зв`язку із відсутністю вакантної посади заступника начальника Південно Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, на яку ОСОБА_2 поновлено, у наказі Державної служби України з питань праці від 09 квітня 2024 року №16-КТ «Про виконання рішення суду» пунктом першим вказано звільнити ОСОБА_1 з посади заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 10 квітня 2024 року, у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка її раніше займала.

Як вбачається з матеріалів справи у структурі Південно Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці є три посади заступника, і згідно з аналізом їх посадових обов`язків такі є однаковими.

Як пояснила у суду апеляційної інстанції представник відповідача з посади було звільнено саме позивача, оскільки у нього найменший трудовий стаж.

При цьому, колегією суддів під час апеляційного розгляду справи встановлено, і цей факт не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 працює у Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці на посаді заступника начальника Управління інспекційної діяльності в Тернопільській області начальника відділу з питань безпеки праці північного напрямку, що стверджується наказами, які містяться у матеріалах справи та спростовує доводи апелянта про те, що оскаржуваний наказ має на меті позбавити його реалізації права на працю передбаченого ст.43 Конституції України і подальшого належного виконання покладених обов`язків.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Державна служба України з питань праці, приймаючи оскаржуваний наказ «Про виконання рішення суду» №16-КТ від 09 квітня 2024 року діяла у відповідності та з дотриманням норм Закону України «Про державну службу» правомірно здійснило процедуру звільнення ОСОБА_1 відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.83 та п.1 ч.1 ст.88 Закону України «Про державну службу», а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, як наслідок, відсутні підстави для задоволення похідних позовних вимог.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 195, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року у справі №500/2152/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 14 липня 2025 року.