Справа № 158/903/25
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 158/903/25 пров. № А/857/14456/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О.І.,

Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області (головуючий суддя Сіліч Ю.Л.), ухвалене у відкритому судовому засіданні у м. Ківерці о 15 год 10 хв. 02 квітня 2025 року, у справі №158/903/25 за позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення,

В С Т А Н О В И В:

02.04.2025 Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області) звернулося до суду з позовом до громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , просило затримати відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців, але не довше моменту виконання рішення про примусове видворення.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 квітня 2025 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції входив з того, що оскільки, громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на території України незаконно (відсутні будь-які чинні дозвільні документи), особу його не ідентифіковано, статус біженця або ж особи, яка потребує додаткового захисту відсутній, а тому є усі підстави для затримання громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 представник громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 квітня 2025 року та в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом не встановлено заборон, перелічених у ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо примусового повернення чи примусового видворення відповідача з території України в країну його походження або третю країну. Разом з тим, громадянином Республіки Туреччина ОСОБА_3 було надано ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області законність підстав перебування ним в Україні, а саме: лист-повідомленням №ПП-04 від 19.07.2024 року ПП «Персонал Інтер Агентство» до Державної прикордонної служби України про запрошення гр-на ОСОБА_1 до України та надання місця проживання; запрошення від 19.07.2024 року гр-ну ОСОБА_1 з гарантуванням отримання дозволу на застосування праці іноземців у Київському міському центрі зайнятості та інша документація. Крім того, з урахуванням позбавлення можливості скористатися своїми законними правами на захист та перекладача, відповідач не зміг звернутися до свого представника задля прояснення стадії подачі заяви від нього щодо отримання статусу біженця та надання відповідної документації до суду. Таким чином, відсутність дотримання права особи іншої держави на захист, відсутність перекладача та всебічного розгляду справи, порушує вимоги Конвенції щодо «якості закону». Одночасно, з врахуванням вимог частини першої статті 30 Закону України № 3773-VI, в матеріалах справи відсутні відповідні законні відомості про те, що позивачем приймалось рішення відносно відповідача про примусове повернення з території України та докази того, що відповідач ухилявся або схилятиметься від виконання цього рішення. Зазначає, що відповідач підписав договір про надання юридичних послуг із представником та підготував відповідну заяву про отримання статусу біженця. Просив апеляційну скаргу розглядати без його участі.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вжиття судом заходів повідомлення сторін про відкриття апеляційного провадження, за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи у відкритому судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, проведеною перевіркою встановлено, що громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув до України 20.07.2024 року, перетнувши державний кордон через ПП «Могилів-Подільський».

За порушення правил перебування іноземних громадян на території України, 10.02.2025 року працівниками ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП.

10.02.2025 ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також 10.02.2025 ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки.

31.03.2025 року співробітниками ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було затримано громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в адміністративному порядку у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, для з`ясування причин та обставин правопорушення та умов, що їм сприяли, що підтверджується протоколом МКМ № 000487 про адміністративне затримання.

Цього ж дня, ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було прийнято рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі рішення ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 31.03.2025 року відповідача було поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території Україні.

Оскільки громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 перебуває на території України незаконно, у нього відсутні будь-які документи, що дають право на виїзд з України, ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області звернулось з позовом до суду щодо затримання громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України строком на шість місяців.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод втілює основоположне право людини, а саме захист особи від свавільного втручання держави в її право на свободу. Підпункти з «a» до «f» пункту 1 статті 5 Конвенції містять вичерпний перелік дозволених підстав позбавлення свободи і жодне позбавлення свободи не буде законним, якщо не відповідатиме одній з цих підстав (рішення Європейського суду з прав людини в справі «Хлаіфія та інші проти Італії» (Khlaifia and Others v. Italy), пункт 88).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частиною шістнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої, третьої статті 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» від 15.02.2012 № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Частинами першою, другою, п`ятою статті 26 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Частиною четвертою статті 30 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Пунктом 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що такий пункт є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.

Згідно з пунктом 5 Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України чи реадмісії. Строк тримання затриманих іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування становить шість місяців з дня фактичного затримання особи. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи в зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.

Водночас, згідно з частиною першою статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів як затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України;

Застосовуючи приписи частини першої статті 30 Закону № 3773-VI варто зважати на те, що примусове видворення з України іноземця на підставі прийнятої постанови адміністративного суду застосовується якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Отже, зі змісту наведеної норми можна дійти висновку, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини:

1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення;

2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 359/5975/17, від 28 лютого 2019 року у справі № 754/2198/17, від 26 червня 2019 року у справі № 755/12159/18, від 09 серпня 2019 року у справі №359/5823/16-а, від 27 квітня 2023 року у справі №522/11882/22, від 24 травня 2023 року у справі №296/8455/22.

Як це встановлено з матеріалів справи, 10.02.2025 ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також 10.02.2025 ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки.

Водночас, рішення про примусове повернення від 10.02.2025 відповідачем у добровільному порядку не було виконано у встановлений строк без поважних причин.

Суд апеляційної інстанції також зауважує, що рішення про примусове повернення від 10.02.2025, як акт індивідуальної дії, не було оскаржене у встановленому порядку. Докази зворотного відсутні у матеріалах справи.

Окрім того з матеріалів справи не вбачається, що відповідач після перетину державного кордону через ПП «Могилів-Подільський» 20.07.2024 року звертався до органів міграції щодо отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні, чи щодо такого одержання йому було відмовлено, та що надалі було предметом судового оскарження.

Надалі, як це вбачається з матеріалів справи, 31.03.2025 року співробітниками ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області затримано громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в адміністративному порядку у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, для з`ясування причин та обставин правопорушення та умов, що їм сприяли, що підтверджується протоколом МКМ № 000487 про адміністративне затримання.

Цього ж дня, ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було прийнято рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас, рішення про примусове видворення з України щодо громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач в судовому порядку не оскаржив, докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

На переконання суду апеляційної інстанції рішення ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 31.03.2025 року, яким відповідача було поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території Україні, прийнято з врахування попередньої поведінки іноземця, оскільки з 10 лютого 2025 року та до 31.03.2025 такий, за відсутності дозвільних документів на перебування в Україні, до країни походження не повернувся.

Суд апеляційної інстанції при прийнятті рішення також враховує, що доказів поширення на відповідача дії приписів Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» матеріали справи не містять.

Судом також не встановлено заборон, перелічених у ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо примусового повернення чи примусового видворення відповідача з території України в країну його походження або третю країну. Водночас, законні підстави для знаходження на території України у відповідача відсутні.

Щодо аргументів представника апелянта про законність перебування відповідача на території України з покликанням на лист-повідомленням №ПП-04 від 19.07.2024 року ПП «Персонал Інтер Агентство» до Державної прикордонної служби України про запрошення гр-на ОСОБА_1 до України та надання місця проживання; запрошення від 19.07.2024 року гр-ну ОСОБА_1 з гарантуванням отримання дозволу на застосування праці іноземців у Київському міському центрі зайнятості та інша документація, то такі суд відхиляє, оскільки зазначені документи є підставою працевлаштування, за наявності відповідного дозвільного документа щодо працевлаштування іноземця, проте не доводять можливість законного перебування на території України.

Щодо аргументів представника апелянта про неврахування обставин щодо належного скористання правами на захист та перекладача, що перешкодило поданні заяви на отримання статусу біженця та надання відповідної документації у суді, а також про підписання відповідачем, на час подання апеляції, договору з адвокатом про надання юридичних послуг та підготовку відповідної заяви про отримання статусу біженця, то такі суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки з моменту перетину держаного кордону України 20.07.2024 відповідач мав достатньо часу таке право зреалізувати, проте в силу приписів частини четвертої статті 30 Закону № 3773-VI, у разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Водночас, лист-повідомленням №ПП-04 від 19.07.2024 року ПП «Персонал Інтер Агентство» до Державної прикордонної служби України про запрошення гр-на ОСОБА_1 до України та надання місця проживання; запрошення від 19.07.2024 року гр-ну ОСОБА_1 з гарантуванням отримання дозволу на застосування праці іноземців у Київському міському центрі зайнятості та інша документація розцінюється судом апеляційної інстанції як бажання одержати роботу, а не підтверджує волю особи щодо отримання статус шукача притулку.

На переконання суду апеляційної інстанції аргументи апелянта щодо відсутності в матеріалах справи відповідних законних відомостей про те, що позивачем приймалось рішення відносно відповідача про примусове повернення з території України та докази того, що відповідач ухилявся або схилятиметься від виконання цього рішення також слід відхилити, оскільки ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області 10.02.2025 було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке не виконано, не оскаржено, а відтак зазначене слугувало підставою для прийняття наступних рішень 31.03.2025 року щодо затримання громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , прийняття рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та поміщення до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території Україні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, враховуючи те, що громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , незаконно перебуває на території України, що не оспорюється відповідачем, дана особа на даний час є не ідентифікована, відомостей протилежного представником відповідача суду апеляційної інстанції не подано, беручи до уваги вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 203 КУпАП, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що відповідач, який в добровільному порядку рішення від 10.02.2025 про примусове повернення до країни походження не виконав, доказів перешкод (поважності) в його виконанні суду не надав, а відтак суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що такий в подальшому може ухилитись від виконання рішення компетентного органу від 31.03.2025 про його примусове видворення до країни походження або третьої країни, що унеможливлює виконання вищевказаного рішення щодо відповідача по справі, що є підставою для затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення процедури видворення з поміщенням до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України на строк достатній для вжиття заходів щодо його ідентифікації строком на 6 (шість) місяців.

Під час розгляду справи про поміщення відповідача до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, суд апеляційної інстанції враховує принцип пропорційності, зокрема, при оцінці обґрунтованості обмежень свобод, що застосовуються до іноземців при поміщенні до такого закладу, щоб не порушити при цьому сутність такого права, тобто фактичного обмеження фізичної свободи особи.

Так, від колективу ПП «Персонал Інтер Агентство», яке запрошувало відповідача на роботу, інших юридичних чи фізичних осіб до суду не надходило клопотань про взяття на поруки підприємством, установою чи організацією, зобов`язання внести заставу, що передбачено частиною першою статті 289 КАС України.

У контексті цієї справи, суд апеляційної інстанції, враховуючи встановлені обставини щодо законності підстав в`їзду відповідача на територію України, мети та легалізації перебування на території України, інших встановлених у цій справі обставин доходить переконання, що суд першої інстанції обґрунтовано, зважаючи на поведінку іноземця, виходив з наявності підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права у п.58 Рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви підставності заявлених позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 272, 289, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 квітня 2025 року у справі №158/903/25 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
С. М. Шевчук