Справа № 120/15276/24
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/15276/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сало П.І.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

15 липня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Ватаманюка Р.В. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 16.07.2024 з питань направлення його на стаціонарне лікування.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 16.07.2024 та надати відповідь по суті порушених в ньому питань.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968,96 грн за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 25.09.2020 на підставі контракту від 30.10.2019, виконуючи обов`язки водія взводу штабних машин роти управління батальйону забезпечення.

30.03.2024 наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 90 позивач був відряджений до військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_1 . 26.04.2024 позивач прибув до цієї військової частини, але того ж дня вибув до зведеної стрілецької ІНФОРМАЦІЯ_1 у складі військової частини НОМЕР_3 для виконання бойових та спеціальних завдань.

09.06.2024 під час виконання службових обов`язків позивач отримав вибухову травму, тінітус, цефалічний синдром та забій правої кисті.

22.06.2024 наказом військової частини НОМЕР_1 № 176 Дейниченко був визнаний таким, що самовільно залишив військову частину. З цієї дати його виключили зі всіх видів забезпечення та, відповідно до наказу Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018, призупинили виплату грошового забезпечення.

02.07.2024 наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 186 позивач був звільнений із займаної посади та зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 . На час перебування у розпорядженні позивач залишався у списках військової частини НОМЕР_1 , на всіх видах забезпечення та у підпорядкуванні командира батальйону забезпечення.

04.07.2024 позивача було доставлено до Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону, куди він був офіційно прийнятий на лікування.

11.07.2024, відповідно до виписки з медичної картки № 4717, ОСОБА_1 пройшов медичне обстеження, за результатами якого 12.07.2024 був виписаний з лікувального закладу.

16.07.2024 позивач, як військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , подав рапорт на ім`я командира роти, а також на ім`я командира частини, у якому висловив прохання направити його на стаціонарне лікування через погіршення стану здоров`я, спричиненого вищезазначеною травмою. Рапорт було надіслано поштовим відправленням на адресу відповідача 17.07.2024, що підтверджується поштовою накладною та бланком опису вкладення з відповідними відмітками підприємства поштового зв`язку.

Відповідач отримав зазначене поштове відправлення 18.07.2024, що підтверджується даними з веб-сайту АТ "Укрпошта".

Як зазначається у позовній заяві, відповіді на свій рапорт позивач не отримав, а тому вирішив звернутися до суду з цим позовом щодо оскарження бездіяльності відповідача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і триває донині.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон - № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах регулює Статут внутрішньої служби Збройних сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут).

Відповідно до п. 9 Статуту військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (п. 14 Статуту).

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з нерозглядом поданого позивачем рапорту від 16.07.2024 про направлення його на стаціонарне лікування через погіршення стану здоров`я.

Відповідач не заперечує, що отримав рапорт, але стверджує, що позивач самовільно залишив місце служби під час відрядження, що унеможливило належний контроль за його станом здоров`я та організацію медичного нагляду. Відповідач також вказує, що позивач не звертався до командування частини, до якої він був відряджений, і не виконав встановлені процедури для отримання направлення на стаціонарне лікування.

Оцінюючи доводи сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, суд враховує, що згідно з п. 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказ Головнокомандувача Збройних Сил України 31 січня 2024 № 40, у Збройних Силах України створюються такі види документів (далі документи): наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.

Рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, направлення на лікування, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Відповідно до п. 3.11.6 Інструкції документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

Отже, рапорт, як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи, передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань.

Наказом Міністра оборони України від 06.08.2024 № 531 затверджений Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (далі - Порядок № 531), який набрав чинності 08.08.2024.

Цей Порядок визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту.

Відповідно до пунктом 2 розділу І Порядку № 531 з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, - до наступного прямого командира (начальника).

Пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 531 визначено, що рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІІ Порядку № 531 командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку, а саме:

- найменування посади, військове звання, ім`я та прізвище командира, який погоджує рапорт;

- рішення щодо непогодження рапорту із зазначенням правової підстави та обґрунтування, дата прийняття рішення та підпис.

Як видно з матеріалів справи, 16.07.2024 позивач, як військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , поштою подав рапорт на ім`я командира роти, а також на ім`я командира частини, у якому висловив прохання направити його на стаціонарне лікування через погіршення стану здоров`я.

Відповідач вказаний рапорт отримав, але не прийняв за результатами його розгляду рішення про задоволення рапорту або надання мотивованої відмови, що могло б свідчити про розгляд звернення військовослужбовця ОСОБА_1 .

При цьому суд враховує, що наказом від 02.07.2024 № 186 позивач був звільнений із займаної посади та зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 . Тобто на момент подання рапорту 16.07.2024 позивач офіційно перебував у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 та підпорядковувався її командуванню, а відтак порушенні у рапорті питання належали сасем до сфери компетенції відповідача, що спростовує його твердження в цій частині.

Крім того, отримавши рапорт позивача, у командування військової частини НОМЕР_1 виник обов`язок розглянути його по суті, незалежно від попередніх обставин, пов`язаних з відрядженням позивача та його поведінкою. Факт самовільного залишення місця служби, зафіксований у наказі, вважається дисциплінарним порушенням, але не є законодавчо визначеною обставиною для відмови у розгляді рапорту.

Суд наголошує, що суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення чи вчинення дій в межах своєї виключної компетенції за відсутності передбачених для цього правових підстав.

Таким чином, оскільки законодавством обумовлено надання командиром відповіді на паперовий рапорт військовослужбовця, суд погоджується з доводами позивача про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо розгляду його рапорту від 16.07.2024.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень.

За змістом положень ч. 4 ст. 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише в тому разі, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом. Інакше суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не лише при розгляді вимог щодо протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Таким чином, оскільки рапорт позивача з питань направлення на стаціонарне лікування не був розглянутий по суті і відповідач не перевіряв питання щодо наявності підстав для направлення позивача на стаціонарне лікування у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, суд вважає безпідставними і такими, що не можуть бути задоволені позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача видати направлення на стаціонарне лікування позивача.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Курко О. П.

Судді Ватаманюк Р.В. Боровицький О. А.