Справа № 160/12367/25
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» про стягнення адміністративно-господарських санкцій,-
30 квітня 2025 року представник Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю через систему «Електронний суд» звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале», в якій просить:
стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік у розмірі 38 460,59 грн.
Обґрунтовуючи позов, представник позивача зазначила, що відповідно до розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників, що працювали в товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» - складала 9 осіб.
Середньооблікова чисельність осіб з інвалідністю, відповідно до нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2024 році в товаристві з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» повинна складати 1 особу.
Середньооблікова чисельність штатних працівників з інвалідністю за 2024 рік склала 0 осіб, що є менше встановленого нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2024 році.
За таких обставин, за 1 робоче місце, яке визначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю у 2024 році, товариству з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» до 15 квітня 2025 року повинно було самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 38 460,59 грн.
Оскільки товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» у добровільному порядку не сплачено суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік у розмірі 38 460,59 грн., представник позивача звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
05 травня 2025 року на адресу товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» направлено ухвалу про відкриття провадження по справі.
06 травня 2025 року товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» отримано ухвалу про відкриття провадження по справі, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі "Електронний суд", яка міститься в матеріалах справи.
Розрахунок середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік здійснювався на підставі поданої ТОВ ТД «Вале» звітності, а саме: податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 1,2,3,4 квартали 2024 року.
У податковому розрахунку за 3 квартал 2024 року (на 1 сторінці звітності в графі «101» середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період) помилково відображено невірну кількість працівників, а саме: за звітний період ІІІ кварталу (липень (перший місяць звітного періоду), серпень (другий місяць звітного періоду), вересень (третій місяць звітного періоду)) відображено: 3, 3, 22, однак фактична середньооблікова чисельність працівників на підприємстві відповідача становить 2, 2, 3, підтвердженням зробленої помилки у графі 101 Податкового розрахунку за 3 квартал 2024 року є Додаток 5 «Відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служби», який є невід`ємною частиною звітності та подано одночасно в комплекті зі звітністю, який вже заповнений вірно.
Згідно відомостей середньоспискова кількість працівників в звітному періоді (за липень, серпень, вересень 2024 року складає відповідно (62/31) =2; (62/31) = 2; (97/30) =3,23=3.
Отже, як вбачається у податковому розрахунку за 3 квартал 2024 року (на 1 сторінці звітності в графі «101» середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період) мало бути цифри 2, 2, 3, а вказано помилково 3, 3, 22.
Таким чином, з урахуванням фактичних та дійсно вірних даних, середньооблікова кількість штатних працівників за звітні періоди розраховується наступним чином: Відповідно до податкового розрахунку за 1 квартал 2024 року (на 1 сторінці звітності в графі «101» середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період) за січень, лютий, березень, відповідно становить: 2, 2, 2.
Відповідно до податкового розрахунку за 2 квартал 2024 року (на 1 сторінці звітності в графі «101» середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період) за квітень, травень, червень, відповідно становить: 2, 2, 2.
Відповідно до Податкового розрахунку за 3 квартал 2024 року (на 1 сторінці звітності в графі «101» середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період) за липень, серпень, вересень, помилково вказано 3, 3, 22, а має бути з урахуванням розгорнутих відомостей зазначених у Додатку 5: 2, 2, 3.
Відповідно до податкового розрахунку за 4 квартал 2024 року (на 1 сторінці звітності в графі «101» середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період) за жовтень, листопад, грудень, відповідно становить: 21, 22, 23.
Отже, відповідно до підпункту 3.2.5 пункту 3.2 Інструкції 286 розрахунок середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік розраховується, шляхом складання середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за кожен місяць та ділиться на 12 місяців, тобто: 2+2+2+2+2+2+2+2+3+21+22+23=85 85/12=7,08=7.
Відповідно до розрахунку середньооблікова чисельності штатних працівників, що працювали у товаристві з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» за 2024 рік склала 7 осіб.
Проте, Дніпропетровським обласним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю здійснено розрахунок на підставі помилкових (неправильних) відомостей зазначених у Податковому розрахунку за 3 квартал 2024 року (в основу розрахунку взято помилкову середньооблікову кількість штатних працівників за звітний період - 3, 3, 22 (графа «101»).
Таким чином, згідно розрахунку Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю 2+2+2+2+2+2+3+3+22+21+22+23=106 106/12=8,83=9.
Крім того, представник відповідача зазначив, що внесення коригувань, уточнень або виправлень до Податкового розрахунку Порядком заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, затвердженим Наказ Міністерства фінансів України 13.01.2015 № 4 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 24 січня 2025 року №39) не передбачено.
Представник відповідача додатково зазначив, що з аналізу зазначеної норми законодавства та з урахуванням вірного розрахунку та фактично дійсної середньооблікової чисельності працівників на підприємстві за 2024 рік = (7 осіб), виходячи з чого, вбачається відсутність у відповідача встановленого нормативу робочих місць для осіб з інвалідністю.
Починаючи з 28.10.2024 року до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» прийнято на роботу особу з інвалідністю, ОСОБА_1 (наказ про прийняття на роботу №30-к від 25.10.2024), яка відповідно до довідки МСЕК серія МСЕ-ДНА-01 дата огляду 30.01.2007, яка має третю групу інвалідності безстроково.
З урахуванням викладеного, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю.
Відповідно до частин 4, 5, 9, 10 статті 20 Закону №875-ХІІ адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.
Відповідно до пункту 2 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року №70, роботодавці сплачують суму адміністративно-господарських санкцій відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю за місцем їх державної реєстрації як юридичних осіб або фізичних осіб - підприємців на рахунки, відкриті в органах Державного казначейства, до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Територіальні відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування визначають суб`єктів господарювання, які не забезпечили виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, та нараховують їм адміністративно-господарські санкції, про що спільно з органами Пенсійного Фонду України направлять суб`єктам господарювання відповідні розрахунки.
Територіальні відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю також вправі вимагати стягнення у судовому порядку несплачених суб`єктами господарювання у встановлений строк адміністративно-господарських санкцій та пені, нарахованої за порушення термінів їх сплати (частина 9 статті 20 Закону №875-ХІІ).
Основним джерелом інформації для прийняття Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю рішення щодо невиконання відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю є дані Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, який формується на підставі інформації, яку подав відповідач у складі Податкового розрахунку.
З огляду на вищезазначене, у позивача немає законних повноважень щодо врахування інформації щодо податкових розрахунків сум доходу нарахованого на користь платників податків-фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також перевірки достовірності заповнення та правильності подання таких розрахунків.
З урахуванням викладеного представник позивача просить задовольнити позовні вимоги Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю.
Відповідно до пункту 2 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року №70, роботодавці сплачують суму адміністративно-господарських санкцій відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю за місцем їх державної реєстрації як юридичних осіб або фізичних осіб - підприємців на рахунки, відкриті в органах Державного казначейства, до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Отже, обов`язковою умовою для сплати підприємство адміністративно-господарських санкцій, у строки визначені законом є наявність порушень підприємством норм закону щодо невиконання нормативу робочих місць.
У відповіді на відзив позивач зауважує, що основним джерелом інформації для прийняття Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю рішення щодо невиконання відповідачем нормативу робочих місць для осіб з інвалідністю є дані Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, проте позивач проігнорував факти викладені відповідачем, що саме ці дані містяться у додатку Додаток 5 «Відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служби», який являється невід`ємною частиною звітності, який заповнений вірно, містить фактичні дані про застрахованих осіб та був поданий одночасно в комплекті зі звітністю.
Саме на підставі цього додатку, який відображає інформацію про фактичні дані про застрахованих осіб (де відображається, ПІБ, дата прийняття на роботу та кількість відпрацьованих днів у певному періоді) відповідач розраховував середньооблікову чисельність працівників та під час розрахунку Відповідачем було допущено математичну помилку.
Тобто, податковий розрахунок містить лише (у колонці 101) три цифри - кожна цифра це результат розрахунку відповідачем середньооблікової кількості працівників за відповідний місяць і саме помилку у цьому розрахунку зробив відповідач.
При цьому, відповідач звертав увагу, що чинними нормами законодавства виправити помилку у розрахунку податкової звітності не передбачено, а направлене звернення не було враховано та залишено поза увагою, а розрахунок середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за 2024 році здійснено на підставі помилкових цифр відображених в графі 101 Податкового розрахунку за ІІІ квартал.
З огляду на що з боку відповідача не вбачається жодних порушень норм Закону №875-ХІІ, оскільки відповідно до розрахунку середньооблікової чисельності працівників, наведеному в відзиві на позовну заяву, для відповідача нормативи робочих місць для осіб з інвалідністю не встановлені, а відтак відсутні підстави для сплати відповідачем адміністративно-господарських санкцій.
З урахуванням викладеного, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Судом встановлено, що відповідно до розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників, що працювали в товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» - складала 9 осіб.
Середньооблікова чисельність осіб з інвалідністю, відповідно до нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2024 році в товаристві з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» повинна складати 1 особу.
Середньооблікова чисельність штатних працівників з інвалідністю за 2024 рік склала 0 осіб, що є менше встановленого нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2024 році.
За таких обставин, за 1 робоче місце, яке визначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю у 2024 році, товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» до 15 квітня 2025 року повинно було самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 38 460,59 грн.
Оскільки товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» у добровільному порядку не сплачено суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік у розмірі 38 460,59 грн., представник позивача звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, є Закон України від 21 березня 1991 року №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».
Відповідно до частини 2 статті 17 Закону №875-ХІІ підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо, з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.
За приписами частини 1 статті 18 Закону №875-ХІІ забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Частиною 3 статті 18 цього Закону визначено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З аналізу вказаних норм вбачається, що обов`язок з працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.
Частинами 1, 2 статті 19 Закону №875-ХІІ передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Відповідно до положень частин 1, 4 статті 20 Закону №875-ХІІ, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.
Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною 1 статті 19 цього Закону.
При цьому до правовідносин зі стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.
Відповідно до пункту 3.2 та підпунктів 3.2.1, 3.2.2 Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28.09.2005 №286, середньооблікова кількість штатних працівників розраховується на підставі щоденних даних про облікову кількість штатних працівників, які повинні уточнюватись відповідно до наказів про прийом, переведення працівника на іншу роботу та припинення трудового договору.
При обчисленні середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу враховуються всі категорії працівників облікового складу, зазначені у пунктах 2.4, 2.5 цієї Інструкції, крім працівників, які перебувають у відпустках у зв`язку з вагітністю та пологами або для догляду за дитиною до досягнення нею віку, передбаченого чинним законодавством або колективним договором підприємства, включаючи тих, які усиновили новонароджену дитину безпосередньо з пологового будинку (підпункти 2.5.8 - 2.5.9 Інструкції).
Облік цих категорій працівників ведеться окремо.
Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 31.05.2013 року №316 «Про затвердження форм звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії) та Порядку її подання» затверджено форму та інструкцію щодо її заповнення, де передбачено звітування по вакансіям для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Згідно пунктів 3, 5 Загальних положень Наказу №316 форма №3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця та за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії.
Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником - особою з інвалідністю.
Під час вирішення спірних правовідносин, суд враховує наступне.
Розрахунок середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік здійснювався на підставі поданої ТОВ ТД «Вале» звітності, а саме: податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 1,2,3,4 квартали 2024 року.
У податковому розрахунку за 3 квартал 2024 року (на 1 сторінці звітності в графі « 101» середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період) помилково відображено невірну кількість працівників, а саме: за звітний період ІІІ кварталу (липень (перший місяць звітного періоду), серпень (другий місяць звітного періоду), вересень (третій місяць звітного періоду)) відображено: 3, 3, 22, однак фактична середньооблікова чисельність працівників на підприємстві відповідача становить 2, 2, 3, підтвердженням зробленої помилки у графі 101 Податкового розрахунку за 3 квартал 2024 року є Додаток 5 «Відомості про трудові відносини осіб та період проходження військової служби», який є невід`ємною частиною звітності та подано одночасно в комплекті зі звітністю, який вже заповнений вірно.
Згідно відомостей середньоспискова кількість працівників в звітному періоді (за липень, серпень, вересень 2024 року) складає відповідно (62/31) = 2; (62/31) = 2; (97/30) = 3,23 = 3.
Отже, як вбачається у податковому розрахунку за 3 квартал 2024 року (на 1 сторінці звітності в графі « 101» середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період) мало бути цифри 2, 2, 3, а вказано помилково 3, 3, 22.
Таким чином, з урахуванням фактичних та дійсно вірних даних, середньооблікова кількість штатних працівників за звітні періоди розраховується наступним чином: Відповідно до податкового розрахунку за 1 квартал 2024 року (на 1 сторінці звітності в графі «101» середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період) за січень, лютий, березень, відповідно становить: 2, 2, 2.
Відповідно до податкового розрахунку за 2 квартал 2024 року (на 1 сторінці звітності в графі «101» середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період) за квітень, травень, червень, відповідно становить: 2, 2, 2.
Відповідно до податкового розрахунку за 3 квартал 2024 року (на 1 сторінці звітності в графі «101» середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період) за липень, серпень, вересень, помилково вказано 3, 3, 22, а має бути з урахуванням розгорнутих відомостей зазначених у Додатку 5: 2, 2, 3.
Відповідно до податкового розрахунку за 4 квартал 2024 року (на 1 сторінці звітності в графі «101» середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період) за жовтень, листопад, грудень, відповідно становить: 21, 22, 23.
Отже, відповідно до підпункту 3.2.5 пункту 3.2 Інструкції 286 розрахунок середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік розраховується, шляхом складання середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за кожен місяць та ділиться на 12 місяців, тобто: 2+2+2+2+2+2+2+2+3+21+22+23=85 85/12=7,08=7.
Відповідно до розрахунку середньооблікова чисельність штатних працівників, що працювали у товаристві з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» за 2024 рік склала 7 осіб.
Проте, Дніпропетровським обласним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю здійснено розрахунок на підставі помилкових (неправильних) відомостей зазначених у Податковому розрахунку за 3 квартал 2024 року (в основу розрахунку взято помилкову середньооблікову кількість штатних працівників за звітний період - 3, 3, 22 (графа « 101»).
Таким чином, згідно розрахунку Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю 2+2+2+2+2+2+3+3+22+21+22+23=106 106/12=8,83=9.
Крім того, внесення коригувань, уточнень або виправлень до Податкового розрахунку Порядком заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, затвердженим Наказ Міністерства фінансів України 13.01.2015 № 4 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 24 січня 2025 року №39) не передбачено.
Фактично дійсна середньооблікова чисельність працівників на підприємстві за 2024 рік 7 осіб, виходячи з чого, вбачається відсутність у відповідача встановленого нормативу робочих місць для осіб з інвалідністю.
Починаючи з 28.10.2024 року в товаристві з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале», як особу з інвалідністю, працевлаштовано ОСОБА_1 (наказ про прийняття на роботу №30-к від 25.10.2024), яка відповідно до довідки МСЕК серія МСЕ-ДНА-01 дата огляду 30.01.2007, має третю групу інвалідності безстроково.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідач сприяв працевлаштуванню особи з інвалідністю та виконував всі вимоги законодавства щодо забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування в повному обсязі.
Відповідач вжив всі необхідні заходи по створенню робочого місця та працевлаштуванню особи з інвалідністю.
Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Таким чином, для стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити з загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності підприємства складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.
Статтею 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Таким чином, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб`єкту господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.
Отже, елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.
Застосування принципу вини як умови відповідальності пов`язане з необхідністю доведення порушення зобов`язання.
З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що роботодавець вжив необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, зокрема, відповідачем було вжито всіх необхідних заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, а отже, зазначені адміністративно-господарські санкції до відповідача застосовані бути не можуть.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №812/1140/18, відповідно до якої обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатися пошуком осіб з інвалідністю для працевлаштування, за умови, що відповідач ужив всі заходи по створенню робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до встановленого нормативу.
Відповідно до вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для відмови в задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю.
Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
З урахуванням відмови в задоволенні адміністративного позову та звернення до суду суб`єкта владних повноважень судові витрати зі сплати судового збору позивачеві не відшкодовуються.
Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено вичерпний перелік видів судових витрат.
Так, згідно з частиною 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати на професійну правничу допомогу та витрати по підготовці справи до розгляду.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з частинами 1-7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
На підтвердження наданих послуг адвокатом до суду надано:
- копію договору про надання правової допомоги №01-07-05/25 від 07 травня 2025 року;
- копію акту прийому-передачі наданих послуг від 12.05.2025 року;
- копію ордеру на надання правничої допомоги серії АЕ №1386646 від 14.05.2025 року.
Відповідно до частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу в адміністративній справі, необхідно врахувати, що дана справа не викликає складності у правовому розумінні та є справою незначної складності, відповідно до вимог пункту 10 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, а також на наявність усталеної практики з вирішення цієї категорії спорів.
З наведеного слідує, що в представника відповідача не повинно було виникати труднощів з вивчення нормативно-правового регулювання спірних правовідносин, аналізу судової практики з подібних спорів та розробки загальної стратегії дій щодо захисту інтересів відповідача, підготовки та систематизації доказової бази, підготовки та подання процесуальних та інших документів правового характеру.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дім «Вале» про стягнення адміністративно-господарських санкцій - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник