Справа № 520/34207/24
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2025-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 р. Справа № 520/34207/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 по справі (суддя Сліденко А.В.; м. Харків) № 520/34207/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (надалі також - відповідач, ГУПФУ в Харківській області) в якому просила суд:

- визнати протиправними дії ГУПФУ в Харківській області щодо обчислення розміру пенсії ОСОБА_1 , призначеної з 14.12.2021 року, із застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2014 - 2016 роки;

- зобов`язати ГУПФУ в Харківській області перерахувати ОСОБА_1 з 14.12.2021 пенсію за віком з урахуванням частини 2 статті 40 Закону №1058-ІV із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком, а саме за 2018 - 2020 роки, та здійснити з 14.12.2021 виплату перерахованої пенсії з урахуванням раніше виплачених сум;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФУ в Харківській області (61022, м. Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, 61022, ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968,96 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 14000,00 грн.

Рішенням від 03 березня 2025 року Харківський окружний адміністративний суд задовольнив позов ОСОБА_1 .

Визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області стосовно перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 14.12.2021р. за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003р. №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" без застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2019, 2020, 2021 роки, що спонукає суд до визнання дій протиправними.

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести з 14.12.2021р. перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003р. №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2018, 2019, 2020 роки.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (ідентифікаційний код - 14099344; місцезнаходження - 61022, м. Харків, майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов.) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) 1.211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

У рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 у справі № 520/34207/24 також викладені мотиви відмови у стягненні з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

11.03.2025 до Харківського окружного адміністративного суду надійшла заява представника позивача в якій він просив суд ухвалити додаткове рішення по справі та стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14.000,00 грн.

Ухвалою від 13 березня 2025 року Харківський окружний адміністративний суд залишив без задоволення заяву представника позивача від 11.03.2025 про ухвалення додаткового судового рішення в частині розподілу витрат на правничу допомогу та відмовлено в ухваленні додаткового судового рішення по справі № 520/34207/24.

Залишаючи заяву позивача без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката заявником до позовної заяви було надано лише ордер на надання правничої допомоги серії АХ №1226066 та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №364 від 07.12.2009р., що ніяким чином не підтверджували понесення заявником витрат на правничу допомогу у розмірі 14.000,00 грн. Зазначеним документам була надана оцінка судом у рішенні від 03.03.2025.

Разом з цим суд зазначив, що заяву про неможливість подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин до закінчення спливу строку розгляду даної справи заявником до суду подано не було. Водночас, судом встановлено, що усі витрати стосуються дій, вчинених адвокатом до подачі позовної заяви до суду, що підтверджується актом виконаних робіт від 10.03.2025, наданим до суду. Окрім того, всі документи, подані адвокатом на підтвердження витрат на правничу допомогу, окрім акту виконаних робіт та квитанції про оплату правничої допомоги у розмірі 2000,00 грн, складені ним до подання позовної заяви, не пізніше 12.12.2024.

З цих підстав та враховуючи відсутність існування підтверджених матеріалами справи об`єктивних перешкод подання до суду додаткових доказів понесених судових витрат, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява представника заявника про ухвалення додаткового рішення підлягає відхиленню.

Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву адвоката Петренко Оксани Василівни про ухвалення додаткового рішення задовольнити та стягнути витрати на правничу допомогу з відповідача на користь позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що представник позивача у адміністративному позові вказувала про орієнтовну вартість витрат на професійну правничу допомогу, а також було вказано, що Докази понесених витрат: договір про надання професійної правничої допомоги, акт виконаних робіт (наданих послуг), квитанція до прибуткового касового ордеру будуть надані у відповідності до ч. 7 ст. 139 КАС України, тобто до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, про що й заявляю. Позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку, що усі витрати стосуються дій, вчинених адвокатом до подачі позовної заяви до суду, оскільки у акті вказано про дії під час судового процесу, такі як складання проекту відповіді на відзив, узгодження відповіді на відзив, складання заяви про ухвалення додаткового рішення, тощо. Сам акт виконаних робіт (наданих послуг) був складаний тільки 10.03.2025 р., тобто після ухвалення судового рішення у справі, що унеможливлювало надати докази до суду першої інстанції під час судового розгляду. Також позивач у зв`язку з хворобою не могла з`явитися до адвоката для укладання акту виконаних робіт та визначення остаточного розміру гонорару.

Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами першою та третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 252 КАС України однією з підстав для ухвалення додаткового рішення є не вирішення судом питання про судові витрати.

Частинами другою-п`ятою статті 252 КАС України встановлено, що заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу. Додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Стаття 139 КАС України визначає правила розподілу судових витрат за результатами ухвалення судом рішення по суті позовних вимог (задоволення позову повністю або частково, відмова в задоволенні позову).

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги процесуального закону кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, подання доказів щодо понесених судових витрат на професійну правничу допомогу обмежено певним строком, закінчення якого визначено проведенням судових дебатів у справі. Водночас передбачено й альтернативу цьому присічному строку - подання доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Проте подання доказів у такий альтернативний спосіб законодавцем пов`язано з умовою здійснення відповідної заяви про це до закінчення судових дебатів у справі.

Викладене знайшло відображення у частині третій статті 143 КАС України, згідно з якою якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Частиною восьмою статті 262 КАС України передбачено, що при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Таким чином при розгляді справ в порядку спрощеного провадження судові дебати як стадія судового розгляду не передбачені.

З огляду на приписи частини третьої статті 143 КАС України, докази на підтвердження судових витрат можуть бути подані після закінчення судових дебатів та ухвалення рішення лише за наявності поважних причин, які зумовили неможливість подачі таких доказів до закінчення судових дебатів. При цьому суд враховує, що у разі розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, докази судових витрат за загальним правилом мають бути надані до вирішення справи по суті.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 у справі №340/2449/19.

Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №340/2823/21 (ухвала від 07.07.2023) зауважила, що вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Також в зазначеній справі колегія суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зауважила, що коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суд про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України У постанові від 25 липня 2023 року у справі №340/4492/22 у розвиток зазначеної вище позиції Верховний Суд вказав, що за загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Отже, підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.

Також в постанові від 26 липня 2023 року у справі № 160/16902/20 Верховний Суд зазначив, що певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами). Проте підстави для розподілу судових витрат мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового судового рішення в цій частині. Зазначення ж у прохальній частині касаційної скарги узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами касаційного розгляду не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення.

Матеріали справи свідчать, що у позовній заяві позивач визначив попередній розрахунок суми судових витрат, зокрема, витрати на правничу допомогу у сумі 14000,00 грн та зазначив, що сума гонорару визначена у фіксованому розмірі. Докази понесених витрат: договір про надання професійної правничої допомоги, акт виконаних робіт (наданих послуг), квитанція до прибуткового касового ордеру будуть надані у відповідності до ч. 7 ст. 139 КАС України, тобто до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

У прохальній частині позовної заяви позивач просив суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 968,96 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 14000,00 грн.

До позовної заяви та до ухвалення судового рішення у цій справі позивач, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, надав лише ордер на надання правничої допомоги серії АХ №1226066 та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №364 від 07.12.2009. Вказаним документам суд першої інстанції надав оцінку в мотивувальній частині рішення від 03.03.2025 та дійшов висновку, що вказані документи не підтверджують понесення заявником витрат на правничу допомогу у розмірі 14.000,00 грн.

У подальшому, до заяви про ухвалення додаткового рішення від 10.03.2025 позивач надав докази на підтвердження вказаних витрат, а саме: договір про надання правової допомоги від 17.10.2024, акт виконаних робіт (наданих послуг) від 10.03.2025, квитанції до прибуткового касового ордера б/н: від 17.10.2024 на суму 3000 грн; від 12.11.2024 на суму 8000 грн; від 23.12.2024 на суму 2000 грн.

З досліджених судом першої інстанції доказів витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу встановлено, що усі вони, окрім акту виконаних робіт від 10.03.2025, були наявні у сторони позивача ще до винесення рішення по справі, проте суду не подані з невідомих причин, як і не зроблена заява про подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення із зазначенням поважних причин неможливості їх завчасного подання.

Посилання позивача на те, що заяву в порядку до ч. 7 ст. 139 КАС України ним було зроблено у позовній заяві, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначення у позовній заяві про те, що докази понесених витрат: договір про надання професійної правничої допомоги, акт виконаних робіт (наданих послуг), квитанція до прибуткового касового ордеру будуть надані у відповідності до ч. 7 ст. 139 КАС України, не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат, адже позивачем не було наведено жодних мотивів та обґрунтувань неможливості надання до суду доказів, які були наявні у позивача на момент звернення до суду з позовом, а також не було зазначено які документи, враховуючи умови договору, не можуть бути надані до суду до моменту ухвалення судового рішення у цій справі, що фактично позбавляє суд можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір.

Крім того, колегія суддів зазначає, що подана до суду першої інстанції заява про ухвалення додаткового судового рішення в частині розподілу судових витрат також не містить жодного обґрунтування того, які поважні причини перешкоджали позивачу чи його представнику виконати вимоги частини сьомої статті 139 КАС України (або шляхом подання доказів понесення витрат, або шляхом подання відповідної заяви з наведенням поважних причин неможливості подання таких доказів) у період з відкриття провадження у цій справі по дату ухвалення судом першої інстанції рішення.

Варто зазначити, що саме сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи.

Підсумовуючи викладене колегія суддів зазначає, що до ухвалення у справі судом першої інстанції рішення від 03.03.2025 позивачем не було надано доказів на підтвердження понесення таких витрат, як і не вказано будь-яких причин, які унеможливлюють подання ним вчасно відповідних доказів; не повідомлено про наявність поважних причин, які зумовлюють необхідність подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення судових рішень, тобто, не подано заяви, яка б у розумінні положень частини 7 статті 139, частини 3 статті 143 КАС України давала суду підстави для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява представника заявника про ухвалення додаткового рішення підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 по справі № 520/34207/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді Я.М. Макаренко Т.С. Перцова