Справа № 357/8809/25
Суддя: Орєхов О. І.
Дата ухвалення: 2025-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 357/8809/25
Провадження № 2-а/357/239/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 липня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О.І.,

за участю секретаря судового засідання Махненко Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква у порядку спрощеного позовного провадженняадміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Проценко Олена Вікторівна звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови, обґрунтовуючи наступним.

15.05.2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 винесено постанову № БЦРТЦК/1289/25 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, відповідно до якої 12.05.2025 о 15:15 год. по АДРЕСА_1 громадянин ОСОБА_1 не мав при собі військово-обліковий документ та не пред`явив його за вимогою поліцейського, в особливий період, порушивши вимоги ч. 6 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.210-1 КУпАП. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 3 ст.210-1 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн.

Позивач вважає, що притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.210-1 КУпАП є незаконним, необґрунтованим та недоведеним, оскільки постанова винесена за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт порушення ним ч. 6 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

По суті вищевказаного правопорушення ОСОБА_1 зазначає, що 12.05.2025 о 15:15 год. він вийшов із свого під`їзду по місцю свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , щоб викинути відходи до сміттєвого баку, до нього підійшов працівник поліції і сказав, щоб він надав йому свій військово-обліковий документ, на що він повідомив, що він проживає в цьому будинку біля якого знаходиться і може надати документи тільки для цього йому необхідно піднятися в квартиру і взяти документи, а тому позивач запропонував працівнику поліції, щоб він піднявся з ним до його квартири і він надасть йому свій військово-обліковий документ або, щоб працівник поліції зачекав і він винесе документи. На що працівник поліції йому повідомив, що він повинен проїхати з ними до ІНФОРМАЦІЯ_3 , на що ОСОБА_1 погодився. В ІНФОРМАЦІЯ_3 він повідомив, що в нього є військово-обліковий документ, а також повідомив, що 20.10.2017 року він був визнаний непридатним до військової служби із виключенням з військового обліку відповідно до ст.2а 2р.І Наказу 402 від 14.08.2008 року. Але працівники ІНФОРМАЦІЯ_3 не перевірили дану інформацію та начальник ІНФОРМАЦІЯ_3 виніс відносно нього постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст.210-1 КУпАП. А також ОСОБА_1 12.05.2025 та 16.05.2025 була вручена повістка на проходження ВЛК.

Зі змісту оскаржуваної постанови від 15.05.2025 вбачається, що ОСОБА_1 в письмовій формі звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою, відповідно до якої, останній не оспорює вчинене ним адміністративне правопорушення, згоден на притягнення його адміністративної відповідальності та просить розглядати справу у його відсутності. Постанова позивачу була направлена 24.05.2025, що підтверджується копією конверта про поштове відправлення.

Дану постанову Позивач отримав 30.05.2025 року, отже, Відповідачем порушена Інструкція зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення (Затверджено Наказ Міністерства оборони України 01 січня 2024 року № 3, Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 січня 2024 р.за № 36/41381), а саме пункт 14. «Постанова відповідно до статті 285 КУпАП оголошується негайно після закінчення розгляду адміністративної справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або надсилається особі, щодо якої цю постанову винесено. Копія постанови вручається особі, притягнутій до адміністративної відповідальності, особисто під підпис. У постанові зазначається дата її вручення і ставиться підпис правопорушника. У разі якщо копія постанови надсилається поштою, про це робиться відповідна відмітка у справі, до якої долучається повідомлення про вручення поштового відправлення».

У ОСОБА_1 є військово-обліковий документ, що підтверджується копією військово-облікового документа.

Разом з тим, в оскаржуваній постанові не зазначений жодний доказ того, що ОСОБА_1 не має військово-облікового документа.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В постанові вказано, що ОСОБА_1 в письмовій формі звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою, відповідно до якої, останній не оспорює вчинене ним адміністративне правопорушення, згоден на притягнення його адміністративної відповідальності та просить розглядати справу у його відсутності.

Позивач зазначає, що саме під тиском посадових осіб він написав вище зазначену заяву.

Позивач 30.05.2025 року отримав постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення №БЦРТЦК/1289/25 від 15.05.2025, що підтверджується копією конверта та копією витягу трекінгу Укрпопгги.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З урахуванням наведеного, представник позивача просить суд поновити ОСОБА_1 строк на оскарження постанови № БЦРТЦК/1289/25 від 15.05.2025 та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення №БЦРТЦК/12.89/25 від 15.05.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення і закрити справу про адміністративне правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП ( а. с. 1-7 ).

Разом із позовом, надано заяву про поновлення пропущеного строку на оскарження постанови ( а. с. 8 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2025головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 22-23 ) та матеріали передані для розгляду, отримані 12.06.2025.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі ( ч. 2 ст. 171 КАС України ).

Відповідно до ч. 8 ст. 171 КАС України питання про відкриття провадження в адміністративній справі суддя вирішує протягом п`яти днів з дня надходження до адміністративного суду позовної заяви, заяви про усунення недоліків позовної заяви у разі залишення позовної заяви без руху, або отримання судом у порядку, визначеному частинами третьою - шостою цієї статті, інформації про місце проживання (перебування) фізичної особи.

Ухвалою судді від 13.06.2025поновлено ОСОБА_1 пропущений строк для звернення до суду та відкрито провадження. Повідомлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін та призначено судове засідання у справі на 23.06.2025 ( а. с. 27-28 ). Одночасно, даною ухвалою витребувано з ІНФОРМАЦІЯ_3 матеріали адміністративної справи щодо ОСОБА_1

23 червня 2025 року розгляд справи було відкладено до 16.07.2025 ( а. с. 30 ) у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача ( його представника ) та відсутністю відомостей про належне сповіщення.

Сторони по справі в судове засідання 16.07.2025 не з`явились.

16.07.2025 за вх. № 39935 судом отримано заяву від представника позивача Проценко О.В.,в якій останняпросила розглянути справу у відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують повністю та просили позовні вимоги задовольнити, скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення № БЦРТЦК/1289/25 від 15.05.2025 та закрити провадження у справі. Судові витрати залишити за позивачем ( а. с. 35 ).

Відповідач в судове засідання 16.07.2025 свого представника не направив, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове рекомендоване повідомлення про вручення ( а. с. 33 ), яке отримано уповноваженою Матвієнко 20.06.2025.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 КАС України повістка повинна бути вручена не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, крім випадку, коли повістка вручається безпосередньо в суді.

Вважається, що повістку вручено посадовій чи службовій особі, яка є учасником судового процесу, якщо її доставлено за адресою місця служби цієї особи в порядку, встановленому частиною восьмою цієї статті. Вручення повістки представнику учасника справи вважається також врученням повістки і цій особі ( ч. ч. 9, 10 ст. 126 КАС України ).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23).

Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA», заява № 43330/09, § 25, 27).

Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року зазначив, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається ( ч. 1 ст. 45 КАС України ).

Оскільки, як зазначено вище, враховуючи норми Закону, рішення Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що відповідач по справі був належним чином повідомленимта завчасно про дату, час та місце слухання справи у відповідності до вимог ч. 3 ст. 126 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

В свою чергу, з боку відповідача заяв та клопотань на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача.

До того ж, на виконання ухвали судді від 13.06.2025 з боку відповідача не було надано до суду матеріалів адміністративної справи стосовно вчинення з боку ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, за результатами якого винесено 15.05.2025 постанову № БЦРТЦК/1289/25.

У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється ( ч. 4 ст. 229 КАС України ).

Оскільки учасники справи в судовезасідання, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з ч. 2 ст. 286 КАС України, позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Відповідно до ухвали судді від 13 червня 2025 року, позивачу ОСОБА_1 поновлено пропущений строк для звернення до суду із даним адміністративним позовом щодо скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ( а. с. 27-28 ).

Суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що постановою № БЦРТЦК/1289/25 від 15.05.2025 громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП ( а. с. 9 ).

Оскаржувана постанова відносно позивача складена начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковник ОСОБА_2 .

В оскаржуваній позивачем постанові зазначено, що відповідно до матеріалів справи про адміністративне правопорушення, о 15:15 год. 12.05.2025 ( час та дата вчинення правопорушення ), по АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_1 не мав при собі військово-обліковий документ та не пред`явив його за вимогою поліцейського, в особливий період, порушивши вимоги ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

12.05.2025 ОСОБА_1 в письмовій формі звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою, відповідно до якої, останній не оспорює вчинене ним адміністративне правопорушення, згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності та просить розглянути справу у його відсутність.

Відповідно до вказаної постанови, визнано ОСОБА_1 винним у вчинені правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень. Зазначено, що постанова набирає законної сили 26.05.2025.

Додано до позову повістку № 18261, видану на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , якою належало останнього з`явитися 12.05.2025 за адресою: АДРЕСА_2 з метою проходження медичного огляду ( а. с. 12 ).

Окрім цього, до позову додано тимчасове посвідчення № НОМЕР_1 ( замість військового квитка ), видано військовозобов`язаному 1991 року народження ОСОБА_1 ( а. с. 17 ).

В зазначеному тимчасовому посвідченні міститься відмітка про визнання позивача непридатним до військової служби із виключенням з військового обліку.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Зі змісту ст. 9 КУпАП слідує, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст.10 КУпАП).

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності ( ст. 7 КУпАП).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються КУпАП.

Як передбачено ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративні правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КУпАП України постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Відповідно до ст. 210-1 КпАП України адміністративна відповідальність настає за порушеннязаконодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Відповідно до ч. 3 ст. 210 КУпАП вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті (порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вказана норма є бланкетною, при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 КУпАП, у справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222 - 244-21, 244-24 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи цих органів.

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Згідно ч. 1 ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст.ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Так, підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності слугувало те, що о 15:15 год. 12.05.2025 ( час та дата вчинення правопорушення ), по АДРЕСА_1 громадянин ОСОБА_1 не мав при собі військово-обліковий документ та не пред`явив його за вимогою поліцейського, в особливий період, порушивши вимоги ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Суд зазначає, що у відповідності до положень ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі №524/5536/17 та від 17.07.2019 у справі №295/3099/17.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний суд у постанові від 08 липня 2020 року по справі № 463/1352/16-а, в якій зазначив, що «процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень чинного на момент виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача як на суб`єкта владних повноважень.

В свою чергу, відповідач в судове засідання свого представника не направив, будь-яких доказів на підтвердження обставин зазначених в оскаржуваній постанові не надав, як і не надав відзиву на позовну заяву позивача.

Згідно вимог ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації передбачені статтею 22 Закону № 3543 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Так, частина 6 статті 22 Закону № 3543 передбачає, що у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника ТЦК або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби.

Даний обов`язок чітко встановлений Правилами військового обліку, які затверджені Постановою КМУ № 1487, а також Постановою КМУ № 560.

Відсутність такого документа або його не надання на вимогу уповноважених осіб є порушення правил військового обліку та законодавства про мобілізацію.

Варто зазначити, що військово-обліковий документ може бути в одній з таких форм: Електронний військово-обліковий документ у формі QR-коду Резерв+; Письмовий військово-обліковий документ зі штрих-кодом; Військовий квиток; Тимчасове посвідчення військовозобов`язаного; Посвідчення про приписку до призовної дільниці (для чоловіків віком від 17 до 25 років ).

Хоча відповідач і не дав з цього приводу своїх заперечень, пояснень, відзиву, судом при розгляді даної справи враховується та обставина, що сам позивач ( його представник ) звертаючись до суду з даним адміністративним позовом зазначив про те, що дійсно 12.05.2025 року о 15:15 год. він вийшов із свого під`їзду по місцю свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , щоб викинути відходи до сміттєвого баку, до нього підійшов працівник поліції і сказав, щоб він надав йому свій військово-обліковий документ, на що він повідомив, що він проживає в цьому будинку біля якого знаходиться і може надати документи тільки для цього йому необхідно піднятися в квартиру і взяти документи, а тому позивач запропонував працівнику поліції, щоб він піднявся з ним до його квартири і він надасть йому свій військово-обліковий документ або, щоб працівник поліції зачекав і він винесе документи. На що працівник поліції йому повідомив, що він повинен проїхати з ними до ІНФОРМАЦІЯ_3 , на що ОСОБА_1 погодився.

Отже, вказаним позивач підтвердив, що дійсно перебував на вулиці і на прохання працівника поліції надати йому свій військово-обліковий документ, у останнього при собі його не було.

Як зазначено вище, відповідно до Закону № 3543 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» ( ч. 6 ст. 22 Закону), у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника ТЦК або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби, даний обов`язок чітко встановлений Правилами військового обліку, які затверджені Постановою КМУ №1487, а також Постановою КМУ № 560, а відсутність такого документа або його не надання на вимогу уповноважених осіб є порушення правил військового обліку та законодавства про мобілізацію.

Окрім цього, не спростовано з боку позивача, що він 12.05.2025 в письмовій формі звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою, відповідно до якої, останній не оспорював вчинене ним адміністративне правопорушення, згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності та поросив справу розглядати у його відсутність, про що вказане зазначено у оскаржуваній постанові.

Навпаки підтверджено, про що зазначено останнім в адміністративному позові.

Водночас, посилання у позовній заяві позивачем на ту обставину, що таку заяву він написав під тиском посадових осіб, жодними належними та допустимими доказами не підтверджено з боку останнього.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників ( ч. 1 ст. 78 КАС України ).

Посилання у позові позивача на те, що в оскаржуваній постанові не зазначений жодний доказ того, що ОСОБА_1 не має військово-облікового документу, не заслуговують на увагу, виходячи з того, що матеріалами справи не спростовано, що позивач має військово-обліковий документ, додано до позову з боку останнього тимчасове посвідчення № НОМЕР_1 ( замість військового квітка ) ( а. с. 17 ), водночас, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності ( ч. 3 ст. 210-1 КУпАП ) за те, що останній на вимогу працівника поліції не давав військово-обліковий документ, в особливий період, порушивши вимоги ч. 6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Вказана норма передбачає обов`язок громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років не лише мати військово-обліковий документ як такий, а мати відповідний документ при собі та пред`явити його за вимогою уповноважених осіб.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Під час розгляду даної справи, знайшло своє підтвердження наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні.

Аналізуючи зібрані по справі докази, в їх сукупності, з урахуванням вищенаведеного та встановленого, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є не обґрунтованими та безпідставними.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, шо допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі.

Розмір судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таку позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.03.2020 у справі № 543/775/17 (провадження №11-1287апп18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Аналогічна правова позиція щодо суб`єкта, за рахунок якого слід стягувати витрати зі сплати судового збору в даній категорії справ викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 757/52466/18-а та Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 543/775/17.

Позивач при зверненні до суду з даним адміністративним позовом сплатив судовий збір в розмірі 605,60 грн, а відповідач є суб`єктом владних повноважень, то судовий збір в зазначеному розмірі підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача на користь позивача.

Оскільки позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, не підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань і судовий збір в сумі 605,60 грн на користь позивача.

До того ж, звертаючись з заявою про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, просили судові витрати залишити за позивачем.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 19, 55, 62 Конституції України, ст. ст. 2, 5, 9, 44, 69, 77, 78, 90, 124, 126, 132, 139, 159, 171, 205, 242, 268, 286 КАС України, ст. ст. 6, 7, 9, 10, 210, 235, 245, 247, 251, 255 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_5 ( адреса місцезнаходження: АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ).

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2025 року.

СуддяО. І. Орєхов