Справа № 320/31103/24
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року справа №320/31103/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Кочанової П.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду, Верховного Суду України про визнання дій та бездіяльності протиправними, скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Верховного Суду, в якому просила суд визнати протиправною відмову ОСОБА_1 у переведенні на посаду державної служби в апараті Верховного Суду, оформлену листом Верховного Суду № 567/0/2-24 від 01 лютого 2024 року, зобов`язати Верховний Суд перевести ОСОБА_1 з посади начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (посада державної служби категорії «Б») на рівнозначну посаду державної служби в апараті Верховного Суду, стягнути з відповідача кошти на відшкодування витрат по оплаті судового збору в сумі 2422 грн. 40 коп. та витрат по оплаті правничої допомоги адвоката. В подальшому предмет позову уточнювався позивачем.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з листопада 1996 року вона перебувала у трудових відносинах з Верховним Судом України.

21 листопада 2023 року Верховною Радою України прийнято Закон № 3481-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України», яким розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-7111 (далі - Закон № 1402-7111) доповнено пунктом такого змісту:

« 42. Працівники апарату Верховного Суду України, повноваження яких не припинені, за особистою заявою переводяться на рівнозначні посади в апараті Верховного Суду, за умови наявності рівнозначних вакантних посад, у порядку, встановленому законом, без обов`язкового проведення конкурсу.

Працівники апарату Верховного Суду України, зазначені в абзаці першому цього пункту, протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 Лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» подають особисту заяву про переведення на рівнозначну вакантну Посаду в апараті Верховного Суду.»

Закон № 3481-IX набрав чинності 27 грудня 2023 року.

23 січня 2024 року позивачка подала до Верховного Суду заяву про переведення її на рівнозначну посаду в Апарат Верховного Суду. Така заява була залишена без задоволення та листом від 01 лютого 2024 року за підписом керівника служби управління персоналом Верховного Суду ОСОБА_8, повернута позивачці з доданими до неї документами. Підставою для залишення заяви без задоволення в листі вказано «за інформацією голови комісії з припинення Верховного Суду України Вас звільнено з Посади начальника управління забезпечення Діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (наказ від 11 липня 2018 року № 109-к)». Ніяких інших підстав для відмови в задоволенні її заяви лист від 01 лютого 2024 року не містить.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з такою відмовою Верховного Суду у переведенні її на посаду державної служби в Апарат Верховного Суду, посилається на те, що керівник служби управління персоналом ОСОБА_8 не мала повноважень розглядати подану нею заяву по суті, оскільки приймати рішення про переведення осіб на роботу до апарату суду чи відмову в переведення - це виключна компетенція керівника апарату й виконання такого виключного повноваження не може бути доручене іншій посадовій особі апарату суду.

Також вказує, що посилання в листі № 567/0/2-24 від 01 лютого 2024 року на те, що вона нібито звільнена з роботи у Верховному Суді України на підставі наказу від 11 липня 2018 року № 109-к не відповідає дійсності та є грубим порушенням вимог трудового законодавства. Інформація голови ліквідаційної комісії з припинення Верховного Суду України про нібито наявність наказу про звільнення позивача з роботи не є і не може бути законною підставою для відмови у переведенні в Апарат Верховного Суду. Відповідач безпідставно взяв до уваги вказану інформацію. Навіть якщо такий наказ від 11 липня 2018 року № 109-к про звільнення позивачки з роботи все ж таки існує, то він немає юридичної сили та ознак індивідуального акту, є нікчемним за правовими наслідками, оскільки прийнятий не уповноваженою на це особою та з порушенням Закону України «Про державну службу».

Позивачка наголошує, що відповідач протиправно відмовив їй у реалізації права на працю та безперервність державної служби.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 8 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали, позивач усунув недоліки позовної заяви у повному обсязі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 2 вересня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 320/31103/24 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2024 року залучено до участі у справі №320/31103/24 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Верховний Суд України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду, третя особа Верховний Суд України про визнання дій та бездіяльності протиправними, та зобов`язання вчинити певні дії вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 14 січня 2025 року о 14:30 год.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, що листом від 01 лютого 2024 року відповідач за підписом керівника служби управління персоналом Верховного Суду ОСОБА_8, правомірно та обґрунтовано залишив без задоволення заяву ОСОБА_1 та повернув її останній з тих підстав, що вона не є працівником апарату Верховного Суду України, та згідно з інформацією, наданою головою комісії з припинення Верховного Суду України, позивачку звільнено з посади начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України 11 липня 2018 року (наказ № 109-к).

Отже, за висновком Верховного Суду, з огляду на те, що повноваження ОСОБА_1 як працівника апарату Верховного Суду України станом на 23 січня 2024 року (подання заяви) були припинені, то підстав для вирішення питання щодо її переведення до Апарату Верховного Суду відповідно до вимог пункту 42 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону № 1402-7111, у відповідача не було.

Також у відзиві зауважено, що не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що її заява про переведення розглянута неуповноваженою на те особою, оскільки 24 січня 2024 року керівник Апарату Верховного Суду отримав заяву ОСОБА_1 , ознайомившись з її змістом та вимогами передав її на опрацювання керівнику служби управління персоналом Верховного Суду ОСОБА_8.

Окрім цього, аргументи позивачки щодо безпідставно використаної відповідачем інформації щодо її звільнення є недоречними, оскільки станом на 01 лютого 2024 року ОСОБА_2 був Головою комісії з припинення ВСУ, то у Верховного Суду не було підстав ставити під сумнів надану ним інформацію щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України на підставі наказу від 11 липня 2018 року.

У свою чергу, зазначено, що наказ від 11 липня 2018 року № 109-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України був виданий уповноваженою особою - на той час головою Ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_9 Позивач, нібито будучі обізнаною про видачу такого наказу, не оскаржувала його в судовому порядку, останній є чинним.

У зв`язку з цим безпідставним є посилання ОСОБА_1 на те, що вона до цього часу працює у Верховному Суді України.

Представник третьої особи в письмових поясненнях вказував, що наказом від 11 липня 2018 року № 109-к звільнено ОСОБА_1 з посади начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у зв`язку з ліквідацією ВСУ. Щодо відмови від ознайомлення позивачкою із вказаним наказом складено акт із підписами уповноважених осіб. Однак, як наголошує представник Верховного Суду України, наказ про звільнення не оскаржувався позивачкою.

12.12.2024 позивачка подала заяву про зміну предмету позову, в якій позовні вимоги викладено в наступній редакції (в подальшому прийняті судом до розгляду):

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Верховного Суду України № 109-к від 11.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 , начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України;

2. Визнати протиправною відмову Верховного Суду, оформлену листом Верховного Суду № 567/0/2-24 від 01 лютого 2024 року ОСОБА_1 у переведенні на посаду державної служби до апарату Верховного Суду;

3. Зобов`язати Верховний Суд перевести ОСОБА_1 з посади начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (посада державної служби категорії «Б») на рівнозначну посаду державної служби в апараті Верховного Суду.

До вказаної заяви позивачка також долучила заяву про поновлення строку звернення до суду та визнання поважними причини пропуску строку, в якій зазначила, що вперше отримала примірник наказу про звільнення № 109-к від 11.07.2018 лише в результаті поданих Верховним Судом України письмових пояснень від 31.10.2024, отриманих позивачкою 12.11.2024.

Позивачка наголосила, що вона не попереджалась про звільнення в установленому порядку, спірний наказ в установленому законом порядку їй не вручався, не видавалась трудова книжка та не проводився остаточний розрахунок, а по теперішній час вона перебуває у трудових відносинах з Верховним Судом України та працює на посаді начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, виконує роботу, подає декларації як державний службовець, отримує відзнаки та заохочення на роботі, про що свідчать наявні в матеріалах справи відповідні накази Верховного Суду України.

Верховний Суд подав до суду заперечення на заяву про збільшення позовних вимог та поновлення строку звернення до суду з відповідними вимогами, в якому вказано, що позивачкою у заяві не зазначено жодних належних та допустимих доказів, які є об`єктивно непереборними та не залежали від її волевиявлення і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду.

Зауважено, що з моменту її звільнення та невиплати заробітної плати позивачка мала об`єктивну можливість дізнатись про порушення своїх прав та вчасно звернутись до суду з вимогою про визнання протиправним та скасування наказу ВСУ про звільнення з посади.

Позивачкою в свою чергу подано заяву (доповнену) про поновлення строку звернення до суду та визнання поважними причин пропуску, де повторно наголосила про відсутність належних доказів вручення їй в установленому порядку спірного наказу, а долучений акт про відмову від ознайомлення наказу на думку позивачки є підробленим та підписаним невстановленими особами.

Також звернуто увагу, що Верховним Судом України не надано жодного доказу на підтвердження реальності спірного наказу, зокрема, обов`язкового попередження про звільнення, запис до трудової книжки, проведення повного розрахунку, складання акту прийому-передачі справ, тощо.

Таким чином, позивачка виснувала, що вона не знала і не могла знати про її звільнення, а тому була позбавлена можливості його оскаржити, крім цього, оскільки він не був застосований до неї, не було підстав для оскарження такого наказу, якого на її думку, навіть не існувало. Крім цього, позивачкою було повідомлено суд про те, що з приводу наявності заборгованості з виплати заробітної плати остання звернулась до суду, справа перебуває ще на розгляді в суді, рішення по суті справи ще не виносилось судом, проте у справі щодо стягнення заборгованості з виплати заробітної плати ані Верховний Суд, ані Верховний Суд України в суді про звільнення позивачки не заявляли.

У підготовчому засіданні 14 січня 2025 року оголошено перерву до 18 лютого 2025 року о 14:00 год.

У справі проведено низку підготовчих засідань, за результатами підготовчого провадження ухвалою суду в цій справі від 08 травня 2025 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову з наступними позовними вимогами:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Верховного Суду України № 109-к від 11.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 , начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України;

2. Визнати протиправною відмову Верховного Суду, оформлену листом Верховного Суду № 567/0/2-24 від 01 лютого 2024 року ОСОБА_1 у переведенні на посаду державної служби до апарату Верховного Суду;

3. Зобов`язати Верховний Суд перевести ОСОБА_1 з посади начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (посада державної служби категорії «Б») на рівнозначну посаду державної служби в апараті Верховного Суду.

Крім цього, ухвалою суд від 08 травня 2025 року визнано поважними причини пропуску строку для звернення до суду в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування Наказу Верховного Суду України № 109-к від 11.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 , начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку із ліквідацією Верховного Суду України та поновлено строк звернення до суду в цій частині.

Оскільки судом питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду вже було вирішено в ухвалі від 08.05.2025, окремого висвітлення в рішенні це питання не потребує, адже при його вирішенні було враховано всі пояснення, доводи та докази сторін з цього питання, за результатом дослідження яких суд дійшов однозначного висновку про наявність поважних причин пропуску строку та наявність підстав для їх поновлення позивачці щодо частини позовних вимог.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.05.2025 залучено до участі в адміністративній справі №320/31103/24 в якості співвідповідача Верховний Суд України (01043, м. Київ, вул. П. Орлика, 4, ) (надалі - відповідач-2), виключивши останнього зі складу третіх осіб та витребувано докази по справі. Справу призначено до розгляду на 05.06.2025 року на 13 год. 00 хв.

Верховним Судом України було подано відзив на позовну заяву, в якому вказано на законність процедури ліквідації Верховного Суду України, наявність у відповідних осіб повноважень на проведення ліквідаційних заходів, в т.ч. звільнення працівників апарату ВСУ і відповідно законність оскаржуваного позивачкою наказу про звільнення.

05.06.2025 року судове засідання відкладено на 24.06.2025 року о 14 год. 00 хв.

Протокольною ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання 24.06.2025 року суд закрив підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд справи по суті на 07.07.2025 року о 14 год. 00 хв.

26.06.2025 року та 04.07.2025 року від Верховного Суду України до суду надійшли додаткові письмові пояснення по справі.

07.07.2025 року судове засідання відкладено на 14.07.2025 року об 11 год. 00 хв. у зв`язку з неявкою в судове засідання представника позивача та відповідача-2.

У судовому засіданні 14.07.2025 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача-1 заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях.

Представник відповідача-2 в судове засідання призначене на 14.07.2025 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що є відповідні відомості в матеріалах справи.

Суд з`ясував позицію учасників справи щодо можливості продовження розгляду справи в порядку письмового провадження. Враховуючи висловлену згоду, суд ухвалив перейти до розгляду справи за правилами письмового провадження.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 01 листопада 1996 року працює у Верховному Суді України, зокрема в апараті на різних посадах державної служби, з 13 квітня 2016 року призначена на посаду начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (посада державної служби категорії «Б»).

На виконання положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1401- VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-7111) Верховною Радою прийнято Закон № 1402-УІІІ, в якому передбачено ліквідацію Верховного Суду України та створення нового органу державної влади - Верховного Суду.

Зокрема, пунктом 7 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-7111 передбачено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному вказаним Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

На виконання вимог пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-7111 розпочато ліквідаційну процедуру Верховного Суду України та 21.06.2018 до реєстраційної справи Верховного Суду України було внесено запис щодо початку припинення Верховного Суду України як юридичної особи.

18 лютого 2020 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення № 2-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-7111 (далі - Рішення Конституційного Суду України 1 від 18.02.2020 № 2-р/2020), яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-7111 зі змінами, зокрема, пункт 7 «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України.

Таким чином, Конституційний Суд України визнав неконституційними положення щодо ліквідації Верховного Суду України, проте інша частина положень пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» неконституційними не визнавались, зокрема й в частині припинення діяльності Верховного Суду України, хоча в конституційному поданні така вимога ставилась.

Також у резолютивній частині свого Рішення від 18.02.2020 № 2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим Рішенням.

21 листопада 2023 року Верховною Радою України прийнято Закон № 3481-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України», яким розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-7111 доповнено пунктами такого змісту:

« 42. Працівники апарату Верховного Суду України, повноваження яких не припинені, за особистою заявою переводяться на рівнозначні посади в апараті Верховного Суду, за умови наявності рівнозначних вакантних посад, у порядку, встановленому законом, без обов`язкового проведення конкурсу.

Працівники апарату Верховного Суду України, зазначені в абзаці першому цього пункту, протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» подають особисту заяву про переведення на рівнозначну вакантну посаду в апараті Верховного Суду.»

Тобто, в силу приписів законодавства було передбачено право для працівників апарату Верховного Суду України переведення на рівнозначні посади, яким намагалась скористатись і позивач.

На виконання вказаних вимог Закону 23 січня 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заяву про переведення її на рівнозначну посаду в Апарат Верховного Суду.

24 січня 2024 року керівник Апарату Верховного Суду отримав заяву ОСОБА_1 , ознайомившись з її змістом та вимогами передав її на опрацювання керівнику служби управління персоналом Верховного Суду ОСОБА_8, що підтверджується витягом з реєстраційно-контрольної карти № 159/0/15-24 від 24.01.2024.

30 січня 2024 року керівник служби управління персоналом Верховного Суду Олена Неділько звернулася до Комісії з припинення Верховного Суду України з листом, в якому просила повідомити про статус ОСОБА_1 (звільнена /чи є працівником апарату Верховного Суду України).

З матеріалів справи встановлено, що 31 січня 2024 року голова комісії з припинення Верховного Суду України) І. Романків на лист від 30 січня 2024 року повідомив Верховний Суд, що наказом від 11.07.2018 № 109 ОСОБА_1 звільнена з посади начальника управління забезпечення діяльності Судової Палати в адміністративних справах Верховного Суду України.

Листом від 01 лютого 2024 року відповідач-1 за підписом керівника служби управління персоналом Верховного Суду ОСОБА_8, залишив без задоволення заяву ОСОБА_1 та повернув їй останній з тих підстав, що вона не є працівником апарату Верховного Суду України, та згідно з інформацією, наданою головою комісії з припинення Верховного Суду України її звільнено з посади начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України.

В подальшому, разом з письмовими поясненнями у справі позивачеві було направлено примірник наказу про звільнення від 11.07.2018 № 109, який вона отримала вперше 12.11.2024.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до норм частини першої статті 104 Цивільного кодексу України припинення юридичної особи може відбуватися шляхом ліквідації.

За приписами частини першої статті 124 Конституції України, суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Частиною п`ятою статті 104 Цивільного кодексу України, передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до норм частини першої статті 105 Цивільного кодексу України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію.

Згідно з частинами третьою - четвертою статті 105 Цивільного кодексу України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Згідно з частиною п`ятою статті 111 Цивільного кодексу України, ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

Частиною десятою статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), установлено, що для державної реєстрації рішення про припинення юридичної особи, прийнятого її учасниками або відповідним органом юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - відповідним державним органом, подаються такі документи: 1) примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення учасників юридичної особи або відповідного органу юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - рішення відповідного державного органу, про припинення юридичної особи; 2) примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) документа, яким затверджено персональний склад комісії з припинення (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора, реєстраційні номери облікових карток платників податків (або відомості про серію та номер паспорта - для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), строк заявлення кредиторами своїх вимог, - у разі відсутності зазначених відомостей у рішенні учасників юридичної особи або відповідного органу юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - у рішенні відповідного державного органу, про припинення юридичної особи.

Як установлено судом, наказом голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України від 11 липня 2018 року № 109-к відповідно до частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України, пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» та статті 24 Закону України «Про відпустки» звільнено ОСОБА_1 , начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, 12 липня 2018 року у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України.

Частина шоста статті 43 Конституції України, гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частин другої - третьої статті 5 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (надалі - Закон №889-VIII), відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною третьою цієї статті визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Частиною п`ятою статті 22 Закону №889-VIII встановлено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Статтею 51 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Відповідно до положень пункту 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частинами 2-3 цієї статті, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України, передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Частиною першою статті 235 КЗпП України, визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є передбачений статтею 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботі і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 492 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

При цьому, такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Щодо обов`язку роботодавця попередити ОСОБА_1 про наступне звільнення суд зазначає наступне.

Як убачається зі спірного наказу, в якості підстави для звільнення зазначено попередження про наступне звільнення. Проте, дата попередження в наказі не вказана, як і відсутнє саме попередження про звільнення.

Однак, з матеріалів справи судом установлено, що доказів на підтвердження ознайомлення позивачки в установленому порядку з попередженням про звільнення у визначеному порядок та строк, та, більш того, пропонування будь-яких посад позивачці для переведення, до суду не надано.

Позивачка наполягає, що про звільнення не попереджалась. Фактичного цього не заперечують і відповідачі Верховний Суд та Верховний Суд України, доказів на підтвердження існування попередження позивачки про наступне звільнення, пропонування їй інших посад на вимогу суду про витребування доказів - суду не надано.

Натомість ВСУ у поясненнях від 23.05.2025 вказує про те, що таке попередження про звільнення попереднім складом комісії з припинення діючій комісії не передавалось.

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною третьою цієї статті визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Згідно статті 49-2 КзПП України (в редакції на момент спірних правовідносин від 20.01.2018) про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що 23 серпня 2018 року Національне агентство України з питань державної служби склало Довідку № 41/18 про позапланову безвиїзну перевірку у Верховному Суді України на підставі звернень державних службовців - працівників його апарату в зв`язку з ситуацією, яка склалася. За результатами перевірки Національне агентство України з питань державної служби виявило грубі порушення закону з боку при оформленні наказів про звільнення працівників Верховного Суду України, вказано про те, що підстави звільнення роботодавцем не вказані, дати попередження про звільнення в наказах не вказані, копії попередження про звільнення працівників та докази їх вручення працівникам не надані

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 800/538/17 зазначено, що оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

В оцінці правомірності звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України Верховний Суд керується тим, що суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення (постанови Верховного Суду від 15 квітня 2019 року в справі № 443/636/18, від 06 травня 2020 року в справі № 487/2191/17).

Судом встановлено, що оскаржуваний наказ Верховного Суду України № 109-к від 11.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 , начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах не містить інформації про дату попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення.

Безпосередньо попередження про звільнення та докази його вручення ОСОБА_1 відповідачем-2 на вимогу суду також не надані.

Крім цього, відсутні відомості про те, чи було враховане переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі під час видачі спірного наказу, оскільки згідно із п. 1 ч. 2 ст. 42 КЗпП при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається сімейним - при наявності двох і більше утриманців. Дана обставина не була врахована при прийнятті незаконних наказів про звільнення та відмову переведенні на роботу, відтак ці накази і такі дії суб`єктів владних повноважень підлягають визнанню протиправними і скасуванню в судовому порядку.

Так, у Позивача на час видачі спірного наказу було на утриманні дві доньки (неповнолітня та малолітня): ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження (копії наявні в матеріалах справи).

Суд звертає увагу, що ВС України не надав до суду належних та допустимих доказів того, що при звільненні позивачки в новоутвореному ВС були відсутні вакансії рівнозначних посад або навіть нижчих.

При цьому, попередження та доведення відсутності можливості запропонувати державному службовцю, посада якого скорочується, іншу рівнозначну посаду державної служби, покладається на керівництво відповідної державної служби.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 05 квітня 2023 року у справі № 640/12871/21 та від 12 квітня 2023 року у справі № 340/1791/22 Верховний Суд резюмував, що у випадку звільнення державного службовця в разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення посади, усі вакантні посади, на які можна було б його перевести.

У постанові від 12.06.2023 у справі №640/9900/19 Верховний Суд зазначив, що ухвалюючи Рішення від 18.02.2020№ 2-р/2020, Конституційний Суд України вказав, що Законом № 1401 не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України. Крім того, Законом № 1401 не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20.01.2016 № 1-в/2016, від 30.01.2016 №2-в/2016.

Таким чином, системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом № 1401, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України».

Конституційний Суд України вважав, що Закон №1401 не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності Законом №1401 продовжує діяти під назвою «Верховний Суд».

Окрім цього, за змістом частин першої та другої статті 87 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно (далі - майно) особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі. Уповноважена особа зобов`язана прийняти справи і майно.

Факт передачі справ і майна засвідчується актом, що складається у двох примірниках і підписується уповноваженою особою, керівником служби управління персоналом відповідного державного органу та державним службовцем, який звільняється. Один примірник акта видається державному службовцю, який звільняється, другий примірник або його копія долучається до особової справи цього державного службовця.

Матеріали справи не містять акта, що засвідчує факт передачі справ і майна.

До того ж, позивачці не було видано її трудової книжки та не здійснено повного фактичного розрахунку при звільненні, зворотнє не доведено відповідачем належними та допустимими доказами.

Так, зі змісту наданого Верховним Судом України Звіту Рахункової палати, затв. Рішенням від 10.112022 №23-3 вбачається, що мало місце не передання ліквідаційній комісії трудових книжок та особових справ працівників апарату ВСУ та суддів (проте не вказано чіткий перелік осіб, трудові книжки та особі справи, яких не були передані.

Згідно пояснень представника Верховного Суду України трудова книжка позивачки не передавалась уповноваженими особами ВСУ до комісії з припинення.

Попередження про звільнення позивачки діючій комісії з припинення попереднім складом комісії також не передавалось згідно пояснень представника ВСУ від 23.05.2025.

Щодо акту про відмову від отримання наказу про звільнення від 11.07.2018 суд зазначає наступне.

Судом установлено, що оскаржуваний наказ від 11.07.2018 № 109-к не було доведено до відома позивачки в установленому законом порядку, протилежного відповідачем та третьою особою не доведено.

Зокрема, доказів про ознайомлення зі спірним наказом до суду не надано, як і не долучено доказів вручення або направлення його на адресу позивачки.

При цьому, долучена до справи копія акту про відмову від ознайомлення з наказом від 11.07.2018 не є належним та допустимим доказом повідомлення позивачки про спірний наказ виходячи з наступного.

Зі змісту акту від 11.07.2018 вбачається, що він не був складений Верховним Судом України (роботодавцем позивачки), а складний та підписаний особами, які не мали жодного відношення до кадрової служби ВСУ, а були працівниками іншої юридичної особи, зокрема, ОСОБА_6 - працівник юридичного управління ДСА, ОСОБА_10 працівник відділу ДСА, ОСОБА_5 працівник відділу ДСА, тобто особами, які працювали в іншій установі. З матеріалів справи вбачається, що вказані особи також не входили до складу ліквідаційної комісії Верховного Суду України чи комісії з припинення.

До матеріалів справи не надано доказів перебування вказаних осіб в приміщенні Верховного Суду України 11.07.2018 (на день складання акту).

Відсутні належні докази на підтвердження повноважень вказаних осіб, які є працівниками іншої юридичної особи (ДСА України) вчиняти дії щодо звільнення працівників Верховного Суду України та складати подібні акти.

При цьому, позивач категорично наполягає на тому, що вказаних осіб ніколи не бачила, наказ про звільнення дані особи ніколи не намагались їй вручити, на її робоче місце не прибували та її до іншого приміщення не викликали, а тому підстави для існування такого акту відсутні.

Крім цього, суд звертає особливу увагу на те, що зі змісту наданого відповідачем - Верховним Судом України Звіту Рахункової палати, затв. Рішенням від 10.11.2022 №23-3 вбачається, що лише 07 червня 2019 року було прийнято спільний наказ Верховного Суду та ДСАУ № 560/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів», згідно якого було затверджено склад ліквідаційних комісій ВСУ, ВАСУ, ВГСУ, ВССУ, де від ДСАУ у 2021 році представник становив 1 особу.

Тобто, залучення представника ДСАУ до ліквідаційних процедур відбулось вперше через декілька років складання спірного акту про відмову у липні 2018 року.

При цьому, Рахунковою палатою за результатами перевірки вказується, що інформування ДСАУ про заходи ліквідації відповідних судів відбулось вперше листом від 05.08.2021 №01-18/111/2021, тобто взагалі через три роки після складання відповідного акту.

З інформації Рахункової палати прямо вбачається, що до 05.08.2021 ДСАУ взагалі офіційно не інформувалась про ліквідаційні заходи ВСУ. Іншого суду не надано та не повідомлено під час розгляду справи.

При цьому, вказано, що за період дії спільного наказу № 560/90-ОД ДСАУ не надсилала жодних офіційних звернень (чи представників) до ліквідаційної комісії протягом 01.07.2019 до 01.07.2021.

Вказано, що лише у 2021 році було погоджено черговий План заходів з припинення діяльності ВСУ та вирішено провести попередження працівників про наступне звільнення у порядку, визначеному статтю 49-2 КЗПП, ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (звільнення працівників ВСУ не раніше ніж через два місяці після ознайомлення з попередженням про наступне вивільнення).

Відтак, фактично результати перевірки Рахункової палати підтверджують той факт, що у 2018 році працівники ДСАУ офіційно не були залучені та уповноважені проводити процедури звільнення працівників апарату ВСУ, а відповідно не могли складати акт про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення ОСОБА_1 , оскільки не входили ні до кадрової служби ВСУ, ні до складу ліквідаційної комісії тощо.

Також суду надано лист комісії з припинення ВСУ від 18.06.2025 № 90/0/2-25 у відповідь на адвокатський запит щодо надання інформації та доказів (відомості з журналів реєстрації відвідувачів ВСУ за 11.07.2018) щодо перебуванні у приміщенні ВСУ осіб, що підписали відповідний акт: ОСОБА_6 (працівник юридичного управління ДСА, ОСОБА_7 (працівник відділу ДСА), ОСОБА_5 (працівник відділу ДСА) 11 липня 2018 року (дата, коли вони нібито намагались повідомити про звільнення ОСОБА_1 ). З надано до суду листа від 18.06.2025 № 90/0/2-25 вбачається, що у комісії з припинення відсутні інформація про відвідування вказаними особами приміщення ВСУ 11.07.2018 року.

При цьому, відповідачам ВС та ВСУ жодних пояснень чи заперечень в цій частині на позицію позивача щодо відсутності повноважень у вказаних осіб (працівників ДСАУ, які до 2021 року взагалі не інформувались про ліквідаційні заходи ВСУ) на складання такого акту та той факт, що вказані особи ніколи не повідомляли ОСОБА_1 про звільнення, а остання ніколи не відмовлялась від отримання наказу про звільнення 11.07.2018 року - суду не надано.

За таких обставин, враховуючи викладене, а також всі інші, наявні у матеріалах справи докази в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позиції позивача в цій частині та визнає надану відповідачем копію акту від 11.07.2018 року про відмову від ознайомлення з наказом недопустимим доказом, складеним неуповноваженими на його складання особами (протилежного суду не надано сторонами) і не бере його до уваги.

Суд також звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази іншого інформування позивачки про звільнення, зокрема позивачці не було направлено офіційний лист із наказом про звільнення на її адресу, відсутні докази вручення трудової книжки, відсутні докази інформування позивачки про необхідність отримання коштів (повного розрахунку при звільненні) та про можливість отримання цих коштів та порядок їх отримання.

Щодо доводів позивачки про факт невручення їй трудової книжки та проведення остаточного розрахунку на виконання оскаржуваного наказу № 109-к від 11.07.2018 про звільнення суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Згідно з пунктом 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58 (далі - Інструкція) якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до пункту 6.2 Інструкції трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку.

Отже за затримку видачі трудової книжки настає відповідальність роботодавця наведена у ст. 235 КЗпП України.

Судом ухвалою від 08.05.2025 було витребувано у Верховного Суду України докази вручення трудової книжки та проведення розрахунку із ОСОБА_1 , проте таких доказів відповідачем надано не було.

З матеріалів справи встановлено, що Верховним Судом України трудова книжка ОСОБА_1 в установленому порядку за результатом звільнення не вручалась, поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки не направлялось.

Надані Верховним Судом України пояснення з цього приводу зводяться до наступного. Згідно Звіту Рахункової палати, затв. Рішенням від 10.112022 №23-3 вбачається, що лише 07 червня 2019 року було прийнято спільний наказ Верховного Суду та ДСАУ № 560/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів», згідно якого було затверджено склад ліквідаційних комісій ВСУ, ВАСУ, ВГСУ, ВССУ, де від ДСАУ представник становив 1 особу.

Рахунковою палатою встановлено, що ці плани заходів це виконані в повному обсязі, а також встановлено, що мало місце не передання ліквідаційний комісії трудових книжок та особових справ працівників апарату ВСУ та суддів (проте не вказано чіткий перелік осіб, трудові книжки та особі справи, яких не були передані.

Згідно пояснень представника Верховного Суду України трудова книжка позивачки не передавалась уповноваженими особами ВСУ до комісії з припинення.

Попередження про звільнення позивачки діючій комісії з припинення попереднім складом комісії також не передавалось згідно пояснень представника ВСУ від 23.05.2025.

Верховним Судом України у додаткових поясненнях від 26.06.2025 року визнано, що дійсно, як і стверджував позивач, розрахунок з нею під час роботи у Верховному Суді України здійснювався в готівковій формі через касу Верховного Суду України, до якої ліквідаційна комісія не мала фактичного доступу. Відтак, комісією з припинення було укладено договори із банківськими установами про надання послуг із виплати грошових коштів через систему грошових переказів «Аваль-Експрес».

При цьому, в цих же поясненнях Верховний Суд України від 26.06.2025 року визнає факт відсутності доступу до особових справ працівників ВСУ, а також той факт, що ОСОБА_1 досі, станом на час розгляду справи не отримала нараховані їй грошові кошти через систему «Аваль-Експрес» у сумі 92 527, 46 грн, які зберігаються на депонентську рахунку, відкритому в ГУ Державної казначейської служби України у місті Києві.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що не надано жодних доказів повідомлення позивачки про можливість отримання цих коштів та їх перебування на відповідному рахунку. Відтак, позивачка була фактично позбавлена можливості отримати вказані кошти, оскільки не була проінформована про їх нарахування та порядок отримання. Докази інформування позивачки про вказані обставини, листи, поштові повідомлення, докази їх врученні позивачці з цього приводу суду не надані.

Щодо посилань сторін на видачу спірних наказу про звільнення за підписом голови ліквідаційної комісії ВСУ ОСОБА_9 та документів (довідок, заохочень, тощо) за підписом в.о. голови ВСУ Гуменюком В.І., Пошвою Б.М. неуповноваженими особами, суд зазначає, що дієздатність юридичної особи здійснюється через комісію з припинення діяльності управління, а дії комісії розглядаються, як дії самої юридичної особи.

Суд зазначає, що Верховний Суд уже вирішував питання юридичного значення довідок Верховного Суду України, виданих за підписом в.о. голови Верховного Суду України Гуменюком В. І. та/або іншими посадовими особами цього суду після початку процедури припинення Верховного Суду України у зв`язку з початком роботи Верховного Суду, зокрема у контексті Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020.

Зокрема, в постанові Верховного Суду від 06.03.2024 у справі № 640/19589/19 колегія суддів виснувала, що долучені довідки, які видавалися в.о. голови Верховного Суду України Гуменюком В.І. після початку процедури припинення Верховного Суду України, не можуть братися до уваги при вирішенні цього спору, оскільки саме Ліквідаційна комісія з припинення Верховного Суду України відповідно до прийнятих на себе зобов`язань здійснює нарахування заробітної плати працівникам апарату цього суду. При цьому розпорядником бюджетних коштів вищого рівня є Верховний Суд, через який здійснюється відповідне фінансування на підставі звернень саме Ліквідаційної комісії.

Ураховуючи вказані висновки, суд бере до уваги, що з 21.06.2018 - з дня внесення до Реєстру запису про початок припинення Верховного Суду України - повноваження вчиняти юридично значимі дії від імені Верховного Суду України перейшли до Ліквідаційної комісії Верховного Суду України, тобто на момент виникнення спірних правовідносин особою, яка мала право діяти від імені Верховного Суду України, був голова Ліквідаційної комісії Верховного Суду України.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний наказ про звільнення прийнятий за відсутності у ліквідаційної комісії особової справи та трудової книжки позивачки, за відсутності факту попередження позивачки за два місяці про наступне звільнення і без пропонування наявних вакантних посад, без врахування наявності переважного права на залишення на роботі, без подальшого повідомлення позивачки про звільнення та без повідомлення про нарахування грошової виплати при звільненні та без повідомлення про можливість отримання цих коштів, що в сукупності свідчить про наявність грубих порушень процедури при оформленні та подальшому повідомленні про звільнення позивачки.

Суд бере до уваги, що оскільки відсутні докази належного вручення спірного наказу про звільнення позивачці, як не мало місце і завчасне попередження про звільнення і пропонування вакантних посад в установленому законодавством порядку, тобто фактичної реалізації наказу про звільнення не відбулось, ОСОБА_1 продовжувала здійснювати посадові обов`язки та перебувати в трудових відносинах з Верховним Судом України, що підтверджується також табелями обліку використання робочого часу за період після прийняття спірного наказу, а тому має право на подачу до Верховного Суду заяви про переведення її на рівнозначну посаду до Апарату Верховного Суду на підставі пункту 4-2 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-7111.

При цьому, враховуючи спірну відмову відповідача-1 у переведенні до апарату Верховного Суду, в даному випадку, оскаржуваний наказ про звільнення позивачки має негативні юридичні наслідки для останньої, оскільки в подальшому її позбавлено права на продовження трудових відносин із Верховним Судом.

Суд вважає за доцільне наголосити, що саме у зв`язку з безпідставними та протиправними діями Ліквідаційної комісії Верховного Суду України, які установлені судом вище, та тривалою правовою невизначеністю у зв`язку з розглядом подання Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII та в подальшому діями Верховної Ради України щодо приведення положень законодавства України у відповідність до Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 позивачка опинилась у ситуації, де порушується її право на працю, а отже, беручи до уваги фактичне продовження виконання нею посадових обов`язків у ВС України, мала цілком виправдані сподівання щодо можливості переведення її на рівнозначну посаду в апарат Верховного Суду.

Отже, підсумовуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку, що наказ від 11 липня 2018 року № 109-к щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у зв`язку з ліквідацією ВСУ є протиправним, прийнятим з порушенням процедури звільнення, передчасним та прийнятим з порушеннями норм законодавства України, а отже підлягає скасуванню.

Згідно з частиною другою статті 21 та частини першої статті 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною другою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначених у частині першій статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, позаяк встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд приймає рішення про поновлення працівника на попередній роботі.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України з 12.07.2018, оскільки зі спірного наказу останнім робочим днем є 11.07.2018 року.

Згідно статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, на виконання вимог статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Як наслідок, відмова Верховного Суду у формі листа Верховного Суду № 567/0/2-24 від 01 лютого 2024 року ОСОБА_1 у переведенні на посаду державної служби до апарату Верховного Суду, яка ґрунтувалась саме на не скасованому наказі відповідача-2 від 11 липня 2018 року № 109-к, є протиправною та підлягає скасуванню.

Водночас, позовна вимога про зобов`язання Верховний Суд перевести ОСОБА_1 з посади начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (посада державної служби категорії «Б») на рівнозначну посаду державної служби в апараті Верховного Суду є передчасною та дискреційною, оскільки останній по суті заяву позивачки не розглядав.

Таким чином, в межах даного спору належним захистом порушених прав позивачки буде саме зобов`язання ВС повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 січня 2024 року про переведення її на рівнозначну посаду в Апарат Верховного Суду, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в цій справі, то суд бере до уваги доводи ОСОБА_1 , яка наголошувала на відсутності фактичної реалізації спірного наказу про звільнення, оскільки, зокрема, остання продовжувала працювати, а її ніколи не попереджали про звільнення, не видавалась трудова книжка, не відбулась остаточна виплата заробітної плати, позивач не повідомлялась про нарахування коштів при звільненні, не відбувалось складання акту прийому-передачі справ, тощо. Позивач на стягненні середнього заробітну не наголошувала та таких позовних вимог не заявляла, оскільки не вважає, що мав місце прогул, а по-друге, в даному випадку мало місце не типове звільнення позивача з посади з його відстороненням, а мало місце прийняття низки наказів про звільнення відповідачем, частина з яких у зв`язку з нереалізацією були скасовані самостійно відповідачем-2 (ВСУ було прийнято наказ № 273-к від 26.12.2018 про скасування наказів, згідно з яким було скасовано як нереалізований наказ про звільнення працівників апарату ВСУ від 05.07.2018 № 53/0/3-18 «Про звільнення ОСОБА_1 ») що, ураховуючи відсутність належного повідомлення позивачки про прийняття наказу від 11.07.2018 № 109-к, додатково підтверджує аргументи останньої про відсутність сумнівів щодо продовження її трудових відносин із ВС України, а оскаржуваний фактично нереалізований наказ про звільнення з невідомих суду причин скасований не був, натомість з матеріалів справи вбачається, що позивач продовжувала виконувати трудові обов`язки у Верховному Суді України, а позовна заява з приводу наявності заборгованості із виплати заробітної плати позивачці перебуває на розгляді в адміністративному суді у межах справи № 640/19938/20, провадження у якій було відкрито ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.08.2020. Справа розглядається в порядку адміністративного судочинства та на даний час не вирішена судом по суті.

За результатами ознайомлення з матеріалами вказаної справи, наданої представником позивача встановлено, що позовна заява ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати свідчить про відсутність у останньої інформації про її звільнення та проведення розрахунку. Зі змісту позову вбачається, що на думку позивача вона перебувала станом на 2020 рік у трудових відносинах з Верховним Судом України.

Залучені до цієї справи № 640/19938/20 Верховний Суд та Верховний Суд України також у 2020-2021 роках не повідомляли суд під час розгляду цієї справи про звільнення ОСОБА_1 та існування оскаржуваного наказу Верховного Суду України від 11.07.2018 № 109-к про її звільнення, що також підтверджує відсутність у ОСОБА_1 підстав бути обізнаною про існування такого наказу та ставить під сумнів його реалізацію.

Протилежного сторонами не доведено суду.

Крім цього, згідно листа ГУ ПФУ у м. Києві № 2600-0604-8/60563 від 07.04.2025 в поданій звітності страхувальника Верховний Суд України () відсутня інформація про звільнення ОСОБА_1 .

Також відсутня інформація про звільнення ОСОБА_1 з Верховного Суду України () і у податковій звітності згідно листа ГУДПС у м. Києві № 34400/6/26-15-24-01-08-05 від 07.04.2025.

При цьому, надані Верховним Судом України пояснення від 26.06.2025 щодо податкової та пенсійної звітності, про їх технічні труднощі, що виникали із її поданням у ліквідаційної комісії через передачу повноважень від попереднього керівництва суду та про накладені в результаті за це штрафні санкції та пені, які були справлені в повному обсязі - не спростовують факту відсутності подачі інформації про звільнення ОСОБА_1 до відповідних органів. Копії відповідних звітів, з яких вбачався би факт повідомлення податкових та пенсійних органів про звільнення ОСОБА_1 11.07.2018 року суду надані не були.

Судом враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень ст.139 КАС України.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи платіжної інструкції від 05.03.2024 № ПН329, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Відтак, враховуючи розмір та характер задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 2 422,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Керуючись ст. ст. 5, 6, 9, 72 - 77, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Верховного Суду, Верховного Суду України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та скасування наказу - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Верховного Суду України № 109-к від 11.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 , начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах, 12 липня 2018 року із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України та поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України з 12 липня 2018 року.

Визнати протиправною відмову Верховного Суду у формі листа № 567/0/2-24 від 01 лютого 2024 року щодо переведення ОСОБА_1 на посаду державної служби до апарату Верховного Суду.

Зобов`язати Верховний Суд повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 січня 2024 року про переведення її на рівнозначну посаду в Апарат Верховного Суду з урахуванням висновків суду в даній справі.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП відсутній, паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Старокиївським РУ ГУ МВС України в м. Києві 10.07.2001) судові витрати у розмірі 1 211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Верховного Суду (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8, ).

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП відсутній, паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Старокиївським РУ ГУ МВС України в м. Києві 10.07.2001) судові витрати у розмірі 1 211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Верховного Суду України (01043, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 4, ).

Допустити негайне виконання рішення Київського окружного адміністративного суду в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП - немає, паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Старокиївським РУ ГУ МВС України в м. Києві 10 липня 2001 року, АДРЕСА_1 ) на посаді начальника управління забезпечення діяльності Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (01024, м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 4, ) з 12 липня 2018 року.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 15 липня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кочанова П.В.