Справа № 520/33314/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

15.07.2025 р. справа №520/33314/24 Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації), третя особа - Управління Служби безпеки України в Харківській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №2274 від 27.05.2024 року про відмову громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну; 2) зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , 17.04.1998 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Аргументуючи ці вимоги, зазначав, що заявник одружений із громадянином України; спільно проживає із чоловіком; у минулому неодноразово отримував посвідку на тимчасове проживання (строк дії останньої із отриманих посвідок до - 01.10.2025р.); зареєстрував адресу місця проживання АДРЕСА_1 ; не вчиняв адміністративних чи кримінальних правопорушень; не здійснював спроб незаконного перетину Державного кордону України; не порушував правил в`їзду чи виїзду із тимчасово окупованих територій; не порушував законодавства про правовий статус іноземців. Наголошував, що за наявності згаданих вище факторів відсутні підстави для вчинення субєктом владних повноважень правомірної відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що оскаржене рішення ГУ ДМС в Харківській області від 27.05.2024р. №№2274 ґрунтується на положеннях п.п.43 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» та відомостях листа Управління СБУ в Харківській області від 22.05.2024р. №70/2-3827.

Третя особа Управління Служби безпеки України в Харківській області із поданим позовом не погодилась.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначила, що у січні 2024 року до Управління СБ України в Харківській області (далі за текстом Управління СБУ) надійшов запит ГУ ДМС України в Харківській області вих. №6301.5.1-35/63.2-24 щодо наявності або відсутності підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну (далі за текстом - Запит) громадянці рф ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з додатком - заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну (далі - заява).

Зазначена заява 28.11.2023р. була підписана особисто ОСОБА_1 , при цьому їй повідомлено про можливу відмову у наданні дозволу на імміграцію у разі зазначення у заяві недостовірних відомостей.

У полі «місце проживання в Україні» ОСОБА_1 зазначає адресу: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання вважається житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає.

Власниця квартири за адресою: АДРЕСА_1 , громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснила, що ОСОБА_1 з 2022 року не проживає у зазначеній квартирі, а також повідомила, що зазначена громадянка Російської Федерації на постійній основі проживає в м. Києві.

Внесення неправдивих відомостей щодо місця проживання також знайшло своє підтвердження згідно інформації наданої органом Національної поліції України.

Таким чином, ОСОБА_1 свідомо внесено неправдиві відомості до заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Під час опитування ОСОБА_1 , на питання співробітника Управління щодо місця працевлаштування батьків, нею було приховано інформацію про приналежність її батька - громадянина Російської Федерації - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до Збройних Сил Російської Федерації.

В особистому телефоні ОСОБА_1 було знайдено контакт з номером НОМЕР_1 підписаний, як «папа».

В ході подальшої перевірки, зясовано, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (Управління справами Міністерства оборони Російської Федерації) та є заступником командира по військово-політичній роботі НОМЕР_2 окремої гвардійської мотострілкової бригади (в/ч НОМЕР_3 ) 3С Російської Федерації.

За наявною інформацією, 205 ОГМБ Збройних Сил Російської Федерації з квітня 2023 року по теперішній час приймає безпосередню участь в окупації Херсонської області.

Крім того, за наявною оперативною інформацією, особовий склад НОМЕР_4 Збройних Сил Російської Федерації причетний до підриву греблі Каховської ГЕС.

Беручи до уваги факти свідомого внесення до заяви неправдивих відомостей, а також контактів іноземки з військовослужбовцем старшого офіцерського складу 3С рф, який займаючи керівну посаду приймає безпосередню участь в окупації Херсонської області, причетний до підриву греблі Каховської ГЕС, встановлено можливі загрози національній безпеці України у зв`язку з чим прийнято рішення щодо висловлення заперечення в отримані громадянкою рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Оскільки одержані судом докази із достатньою повнотою та всебічністю висвітлюють обставини спірних правовідносин, які достеменно відомі учасникам спору; визначені процесуальним законом строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не заявили ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру; незмінне завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень субєкта владних повноважень, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Тож суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозвязку, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, перевіривши обгрунтованість доводів наявних у справі процесуальних документів приєднаними до справи доказами, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

З приєднаних до матеріалів справи доказів судом зясовано, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у м.Камишин Волгоградської області Російської Федерації; належить до громадянства Російської Федерації; документований паспортом громадянина Російської Федерації номер НОМЕР_5 ; 02.02.2018р. взяв шлюб з громадянином України ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; уродженцем м.Донецьк); згідно з довідкою від 13.11.2023р. за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 23.12.2021р.

28.11.2023р. позивач заповнив формуляр установленої форми у вигляді Заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну, де зазначив інформацію про: місце проживання в Україні АДРЕСА_1 ; місце реєстрації адреси проживання у Російській Федерації АДРЕСА_3 ; близьких родичів (зокрема, про батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Згідно з відомостями ресурсу онлайн-Енциклопедія «Вікіпедія» у м.Камишин Волгоградської області Російської Федерації дислокуються: ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ІНФОРМАЦІЯ_7 ; 28-ма окрема бригада РХБ захисту.

Згідно з відомостями паспорта громадянина України ОСОБА_5 (серії НОМЕР_6 ; чоловік заявника) ОСОБА_5 зареєстрований за адресою проживання АДРЕСА_4 . (а.с.73 зворот).

Листом від 29.11.2023р. №6311-27/6311-23 ГУ ДМС в Харківській області звернулось до Харківського РУП №3 з питання надання усієї наявної інформації, котра може бути перешкодою у наданні заявнику дозволу на імміграцію в Україну.

Листом від 02.01.2024р. №6301.5.1-35/63.2-24 ГУ ДМС в Харківській області звернулось до УСБУ в Харківській області з питання надання усієї наявної інформації, котра може бути перешкодою у наданні заявнику дозволу на імміграцію в Україну.

Згідно з листом УСБУ в Харківській області від 22.05.2024р. №70/2-3827 цим терорганом Служби безпеки України виявлено факти про схвалення заявником збройної агресії Російської Федерації проти України, а також факт відсутності заявника за задекларованим місцем проживання та висловлено заперечення у наданні дозволу на імміграцію заявника в Україну.

Роздруківкою тексту проведеного із заявником та чоловіком заявника ( ОСОБА_5 ) тестування підтверджені обставини проживання заявника за адресою АДРЕСА_5 .

27.05.2024р. відповідачем-субєктом владних повноважень було складено висновок про відмову у наданні заявнику дозволу на імміграцію в Україну (далі за текстом Висновок).

У подальшому на реалізацію указаного Висновку субєктом владних повноважень - Головним управлінням Державної міграційної служби України у Харківській області було прийнято рішення №2274 від 27.05.2024 року про відмову громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Як зясовано судом, юридичною підставою для вчинення цього управлінського волевиявлення субєктом владних повноважень були обрані положення п.43 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію», а фактичними підставами послугувала власна оцінка відомостей листа УСБУ в Харківській області від 22.05.2025р. №70/2-3827.

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень у формі рішення ГУ ДМС в Харківській області №2274 від 27.05.2024 року, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд відмічає, що згідно з ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Положення ст.3 Конституції України знаходяться у кореспонденції з приписами ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року в частині захисту права на повагу до сімейного життя людини (тобто відносно кола родинних стосунків).

Згідно з ст.23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з ч.1 ст.28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню, а згідно з ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Суспільні відносини з приводу знаходження в України іноземців та осіб без громадянства унормовані, зокрема, приписами Закону України від 22.09.2011р. №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі за текстом - Закон України №3773-VI), у розумінні ст.1 якого іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; особа без громадянства - особа, яка не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону; нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні; посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Відповідно до ч.2 ст.4 іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України з моменту визнання біженцем в Україні або надання притулку в Україні. Постійне проживання на території України біженців підтверджується посвідченням біженця.

Згідно з ч.16 ст.4 Закону України від 22.09.2011р. №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Суд зважає на те, що у межах спірних правовідносин заявник не заявляла про відмову від захисту країни громадянської належності Російської Федерації у звязку із власною поведінкою на території України, не заявляла про будь-які утиски, переслідування чи ймовірне / вірогідне погіршення власного правового становища у разі повернення до Російської Федерації, не ініціювала процедур отримання правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту через висловлення явної та очевидної незгоди із державною політикою Російської Федерації у вигляді повномасштабної збройної агресії проти України з 24.02.2022р.

Розвязуючи спір, суд зважає, що згідно з ч.1 ст.4 Закону України №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

За приписами ч.3 ст.3 Закону України №3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

У розумінні ч.1 ст.1 Закону України від 07.06.2001р. №2491-III "Про імміграцію" (далі за текстом - Закон України №2491-III) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України №2491-III дозвіл на імміграцію надається іммігрантам, категорії яких визначені в частинах другій і третій цієї статті.

Частиною 2 ст.4 Закону України №2491-III визначено, що квота імміграції може бути встановлена для таких категорій іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України, подружжя таких осіб, їхні діти, які не досягли 18 років, - у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) чоловік (дружина) іммігранта, якщо вони перебувають у шлюбі понад два роки, його діти, які не досягли 18 років, та його непрацездатні батьки, які вважаються членами сім`ї іммігранта відповідно до права іноземної держави - країни походження; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту, Національній гвардії України три і більше років; 10) особи, які служили у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України (незалежно від строку військової служби) і були визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби; 11) особи, зазначені в частинах четвертій - дванадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", за умови безперервного проживання на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом останніх п`яти років.

Як то указано у ч.3 ст.4 Закону України №2491-III, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 1-1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя є загиблим (померлим) громадянином України - військовослужбовцем Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Державної спеціальної служби транспорту, правоохоронних органів спеціального призначення або розвідувальних органів України (незалежно від строку перебування у шлюбі, дійсному на момент загибелі (смерті), - у разі звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію у період дії воєнного стану та протягом шести місяців з дня його припинення чи скасування; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (крім осіб, які раніше перебували в громадянстві України); 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

За матеріалами справи заявник прагне до набуття права на отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України №2491-III і підстав для поширення на спірні правовідносини дії ст.41 Закону України №2491-III судом за власною ініціативою згідно з ч.4 ст.9 КАС України у ході розгляду справи не виявлено.

Суд зауважує, що норми Закону України №2491-III на момент розв`язання спору судом містять три заходи державного впливу у процедурі набуття іноземцем дозволу на імміграцію в Україну, а саме: 1) вчинення субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну у порядку ст.10 Закону України №2491-III; 2) вчинення субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу скасування дозволу на імміграцію в Україну у порядку ст.12 Закону України №2491-III у редакції Закону України від 29.06.2023р. №3180-ІХ чи відкликання дозволу на імміграцію в Україну у порядку ст.12 Закону України №2491-III у редакції Закону України від 10.10.2024р. №4017-ІХ; 3) вчинення субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу визнання недійсним дозволу на імміграцію в Україну у порядку ст.121 Закону України №2491-III у редакції Закону України від 10.10.2024р. №4017-ІХ.

Так, ст.10 Закону України №2491-III передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи або документи, що не підтверджують законність перебування на території України на день подання документів для отримання дозволу на імміграцію чи наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або документи, що підтверджують підстави, які припинилися; 41) особам, які уклали шлюб з громадянином України або іммігрантом, факт перебування в якому є підставою для надання дозволу на імміграцію, якщо такий шлюб за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності або якщо наявні обставини, визначені у статті 4-1 цього Закону; 42) особам, які не подали всі передбачені цим Законом документи; 43) особам, які під час попереднього перебування в Україні були притягнуті до кримінальної або адміністративної відповідальності за вчинення незаконного перетинання чи спробу незаконного перетинання державного кордону України або порушили порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України чи виїзду з неї, або порушили законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 44) особам, які не подали всі передбачені цим Законом документи та/або не усунули інші недоліки у строк, визначений у рішенні про залишення заяви без руху; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України, а також особам, стосовно яких виявлено факти невиконання рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або які мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними чи юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Відповідно до приписів ч.1 ст.12 Закону України №2491-III (у редакції до внесення змін Законом України від 29.06.2023р. №3180-ІХ) дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до приписів ст.12 Закону України №2491-III у редакції Закону України від 29.06.2023р. №3180-ІХ дозвіл на імміграцію скасовується, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 5-1) іммігрант звернувся із заявою про скасування дозволу на імміграцію (крім осіб, яким відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" виїзд з України не дозволяється); 5-2) іммігрант набув громадянство України. На таких осіб не поширюються вимоги статті 13 цього Закону, крім вилучення посвідки на постійне проживання; 5-3) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України; 5-4) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його звільнено від повноважень опікуна чи піклувальника громадянина України у разі невиконання ним своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до закладу освіти, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту; 5-5) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї; 6) в інших випадках, передбачених законами України. У разі скасування дозволу на імміграцію скасовується посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Отже, правові підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну за п.3 ч.1 ст.12 та за п.4 ч.1 ст.12 Закону України №2491-III (у редакції до внесення змін Законом України від 29.06.2023р. №3180-ІХ) (дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України) і за п.3 ч.1 ст.12 та за п.4 ч.1 ст.12 Закону України №2491-III у редакції Закону України від 29.06.2023р. №3180-ІХ) (дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України) є ідентичними і не мають містити ознак складу злочину, позаяк факт засудження іммігранта в Україні до позбавлення волі є окремою, самостійною та незалежною від інших підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Відтак, предметом доказування згідно ч.2 ст.73 КАС України у спорі про правомірність скасування дозволу на імміграцію в Україну за п.3 ч.1 ст.12 та за п.4 ч.1 ст.12 Закону України №2491-III є обєктивні дані стосовно вчинення іммігрантом дій, які становлять загрозу національній безпеці України або громадському порядку в Україні або вчинення мігрантом діянь (у тому числі і у формі бездіяльності), які зумовлюють виникнення необхідності в охороні здоров`я громадян України, захисті прав і законних інтересів громадян України у спосіб примусового спонукання іноземця до виїзду з України.

При цьому, суд повторює, що положення п.3 ч.1 ст.12 та за п.4 ч.1 ст.12 Закону України №2491-III не знаходяться у кореспонденції із приписами Кримінального кодексу України чи Кримінального процесуального кодексу України (на відміну від положень п.2 ч.1 ст.12 Закону України №2491-III).

Суд відмічає, що у розумінні ст.1 Закону України від 21.06.2018р. №2469-VIII "Про національну безпеку України" воєнна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від воєнних загроз; 3) громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз; державна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від реальних і потенційних загроз невоєнного характеру; загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.

Звідси слідує, що під юридичною категорією "безпека" у ст.1 Закону України від 21.06.2018р. №2469-VIII "Про національну безпеку України" законодавець розуміє прийнятний поза розумним сумнівом рівень захищеності інтересів у сфері державного суверенітету України, у сфері майбутнього прогресивного демократичного розвитку України, у сфері умов життєдіяльності громадян України, у сфері добробуту громадян України.

При цьому, чіткого розмежування змісту правових категорій "ризик", "загроза", "небезпека", "інтерес" жоден чинний національний закон України не містить.

Тому суд вважає, що за загальним правилом під змістом правової категорії "ризик" слід розуміти невиключенність вірогідності чи ймовірності виникнення негативних наслідків (тобто розумно обґрунтоване припущення про можливість настання негативних наслідків); під змістом правової категорії "загроза" слід розуміти реальність вірогідності чи ймовірності виникнення негативних наслідків (тобто існування очевидної для розумного і безстороннього спостерігача прямого та безпосереднього причинно-наслідкового звязку між обєктивно існуючим явищем (тенденцією, чинником) і негативним впливом цих факторів у вигляді погіршення правового та життєвого становища; під змістом правової категорії "небезпека" слід розуміти невідворотність/неминучість виникнення негативних наслідків; під змістом правової категорії "інтерес" слід розуміти: потребу у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо; важливі для значної кількості фізичних і юридичних осіб потреби, які відповідно до законодавчо встановленої компетенції забезпечуються суб`єктами публічної адміністрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019р. у справі № 810/2763/17); серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення (постанова Верховного Суду від 27.05.2021р. у справі №520/5622/19).

Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для приватної особи є підхід, коли положення п.3 ч.1 ст.12 Закону України №2491-III не підлягають розширеному тлумаченню, а зміст і характер дій іноземця повинен створювати реальну (а не уявну) загрозу (а не припущення про невиключеність можливості настання негативних наслідків) інтересам національної безпеки України.

З цих же самих міркувань суд доходить до переконання про те, що і положення п.4 ч.1 ст.12 Закону України №2491-III також не підлягають розширеному тлумаченню, а зміст і характер діянь іноземця з точки зору поінформованого розумно безстороннього спостерігача повинен явно та очевидно зумовлювати виникнення саме обґрунтованого переконання у необхідності охорони здоров`я громадян України, необхідності захисту прав і законних інтересів громадян України саме у спосіб примусового спонукання іноземця до виїзду з України через відсутність іншого дієвого правового механізму для припинення цих діянь та нівелювання їх наслідків, а не невиключеного припущення про таку необхідність.

Продовжуючи розгляд справи, суд зауважує, що положення ст.10 Закону України №2491-III слід застосовувати у кореспонденції із нормами Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (затверджений постановою КМУ від 25.04.2018р. №322; далі за текстом - Порядок №322) та нормами Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (затверджений постановою КМУ від 26.12.2002р. №1983; далі за текстом - Порядок №1983).

У подальшому законодавцем було викладено ст.12 Закону України №2491-III у редакції Закону України від 10.10.2024р. №4017-ІХ, унаслідок чого відповідна норма права зазнала вигляду, згідно з яким дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо: 1) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 2) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 3) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 4) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 5) іммігрант звернувся із заявою про відкликання дозволу на імміграцію (крім осіб, яким відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" виїзд з України не дозволяється); 6) іммігрант набув громадянство України. На таких осіб не поширюються вимоги статті 13 цього Закону, крім вилучення посвідки на постійне проживання; 7) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України; 8) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його звільнено від повноважень опікуна чи піклувальника громадянина України у разі невиконання ним своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до закладу освіти, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту; 9) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону країни чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї; 10) в інших випадках, передбачених законами України. У разі відкликання дозволу на імміграцію відкликається також посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Згідно з ст.121 Закону України №2491-III у редакції Закону України від 10.10.2024р. №4017-ІХ дозвіл на імміграцію визнається недійсним органом, що його надав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, що підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності; 2) з`ясується, що його надано на підставі документів, що не підтверджують законність перебування/тимчасового проживання на території України на дату подання документів на отримання дозволу на імміграцію або наявність підстави для отримання дозволу на імміграцію, передбаченої статтею 4 цього Закону, або документів, що підтверджують підстави, які припинилися. У разі визнання недійсним дозволу на імміграцію визнається недійсною посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Проаналізувавши положення наведених норм закону, суд доходить до переконання про те, що п.6 ч.1 ст.10 Закону України №2491-III знаходиться у кореспонденції з ст.12 Закону України №2491-III та ст.121 Закону України №2491-III, а тому виявлення, фіксація та доведення існування окреслених у ст.12 Закону України №2491-III та ст.121 Закону України №2491-III обєктивних даних є правомірною підставою для вчинення субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Також суд відмічає, що положення п.43 ч.1 ст.10 Закону України №2491-III містять декілька окремих, самостійних та достатніх підстав для правомірного вчинення субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, а саме: 1) особа під час попереднього перебування в Україні була притягнута до кримінальної відповідальності за вчинення незаконного перетинання чи спробу незаконного перетинання державного кордону України; 2) особа під час попереднього перебування в Україні була притягнута до адміністративної відповідальності за вчинення незаконного перетинання чи спробу незаконного перетинання державного кордону України; 3) особа порушила порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України чи виїзду з тимчасово окупованої території України; 4) особа порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Таким законодавством є, зокрема, норми Закону України від 22.09.2011р. №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі за текстом - Закон України №3773-VI), згідно з ч.3 ст.3 якого іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відтак, частиною законодавства про правовий статус іноземців є вимога не посягати на інтереси суспільства та держави.

Суд вважає, що в умовах повномасштабної збройної військової агресії Російської Федерації проти України з 24.02.2022р. відсутність відкритих публічних заперечень іноземцем громадянином Російської Федерації державної політики військово-політичного керівництва Російської Федерації про штучність створення Держави Україна, відсутність закликів про неприпустимість зміни Державного кордону України, про неприпустимість порушення державного суверенітету, цілісності та недоторканності України свідчать про вчинення мовчазного діяння з фактичної підтримки згаданої агресії Російської Федерації, котре суперечить інтересам держави та суспільства.

У межах даного спору ключовими питаннями, на які суду належить надати відповідь для правильного вирішення справи є: 1) зміст юридичної категорії "загроза" як ступеня/рівня припущення чи сумніву субєкта владних повноважень у тому, що активна чи пасивна поведінка іноземця здатна істотно чи суттєво позначитись на спроможності органу правопорядку забезпечити захист інтересів Держави Україна; 2) зміст юридичної категорії "національна безпека України" та зміст юридичної категорії "громадський порядок в Україні" як підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну; 3) зміст юридичної категорії "необхідність для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України"; 4) наявність у субєкта владних повноважень тероргану системи Державної міграційної служби України повноважень, підстав та приводів на вчинення управлінського волевиявлення стосовно відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну у разі висловлення заперечень органом державної безпеки; 5) відповідність змісту тексту рішення субєкта владних повноважень про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну положенням ч.2 ст.2 КАС України як підстави для визнання протиправним правового акту індивідуальної дії; 6) вплив недоліків (дефектів, вад) процедури реалізації субєктом владних повноважень компетенції на вирішення питання про надання дозволу на імміграцію в Україну чи про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на правомірність реально вчиненого управлінського волевиявлення; 7) співвідношення розумно прийнятного балансу між положеннями ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року в аспекті незмінності сталого життя іноземця в Україні та письмовим судженням органу правопорядку про вчинення іноземцем діянь, котрі суперечать інтересам держави Україна як приводом для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що згідно з п.14 Порядку №1983 територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний строк правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.

МВС, Держприкордонслужба, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ проводять відповідно до компетенції перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається.

За результатами перевірки в місячний строк після надходження таких запитів надається відповідь про наявність або відсутність підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію. У разі наявності підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію у відповіді зазначається інформація про ці підстави з посиланням на відповідний підпункт частини першої статті 10 Закону України Про імміграцію та до неї долучаються матеріали, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення).

У разі коли у визначений строк відповідь щодо результатів перевірки, зазначеної в абзаці другому цього пункту, не отримана, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову в наданні такого дозволу приймається відповідно до пункту 16 цього Порядку та в межах строків, визначених частиною шістнадцятою статті 9 Закону України Про імміграцію.

Відповідно до п.16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів ДМС і територіальних підрозділів ДМС, вони у разі отримання від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів відповідей аналізують їх у місячний строк та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу з урахуванням інформації, отриманої у ході проведення перевірок, передбачених пунктом 12 цього Порядку, а також результатів проведення процедури перевірки обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію.

Дозвіл на імміграцію згідно з додатком 1 або рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію згідно з додатком 2 формується за допомогою відомчої інформаційної системи ДМС та підписується керівником/заступником керівника територіального органу ДМС, керівником/заступником керівника територіального підрозділу ДМС шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису. У разі відсутності технічної можливості підписання дозволу на імміграцію або рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису такі документи підписуються власноручно та скануються особою, яка їх підписала, із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС до заяви про надання дозволу на імміграцію.

Суд повторно наголошує, що на суспільні відносини з приводу реалізації відповідачем функцій суб"єкта владних повноважень повною мірою поширюється дія приписів ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст. КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тлумачення змісту ч.2 ст.19 Конституції України міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.12.2023р. у справі №160/7116/19, де указано, що "52. Водночас судова палата наголошує на тому, що одним із конституційних принципів, на якому повинна базуватися діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування, є принцип, відповідно до якого ці органи, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

53. Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом. Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

54. Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.".

З огляду на зміст повноважень територіальних органів системи Державної міграційної служби України, механізми виконання покладених законом на територіальні органи системи Державної міграційної служби України завдань, процедури реалізації територіальними органами системи Державної міграційної служби України управлінської компетенції суд доходить до переконання про те, що законодавець не наділив згаданих вище субєктів владних повноважень функціями на здійснення власної оцінки юридичних і фактичних суджень органів правопорядку про наявність підстав за ст.10, ст.12, ст.121 Закону України №2491-III для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, для скасування дозволу на імміграцію в Україну, для відкликання дозволу на імміграцію в Україну, для визнання недійсним рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну з мотивів існування загрози національній безпеці України, що зумовлює безальтернативність управлінського волевиявлення у формі прийняття за відповідним поданням виключно рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Правильність саме такого тлумачення змісту наведених вище норм права підтверджується відсутністю норми національного закону України або підзаконного акту, який би прямо, чітко та однозначно передбачав можливість перевірки органами ДМС України якості виконання правоохоронних та адміністративних функцій органами правопорядку.

Тому суд доходить до висновку про відповідність вимогам ст.8 Конституції України, ст.ст.6 і 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правової ситуації коли у рішенні органу ДМС України про відмову у наданні дозволу на імміграцію в України, про скасування дозволу на імміграцію в Україну, про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, про визнання недійсним рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну містяться виключно юридичні мотиви вчиненого управлінського волевиявлення, а фактичні мотиви цього управлінського волевиявлення в узагальненому і неконкретизованому вигляді містяться у матеріалах МВС України, матеріалах органів Національної поліції, матеріалах органів Служби безпеки України, поданні Робочого апарату Укрбюро Інтерполу, матеріалах органів Державної прикордонної служби України.

Розглядаючи справу, суд також зазначає, що відповідно до ст.1 Закону України від 21.01.1994р. №3855-ХІІ "Про державну таємницю" державна таємниця (далі також - секретна інформація) - вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою.

У силу застереження ст.9 Закону України від 18.02.1992р. №2135-ХІІ "Про оперативно-розшукову діяльність" не підлягають передачі і розголошенню результати оперативно-розшукової діяльності, які відповідно до законодавства України становлять державну таємницю, а також відомості, що стосуються особистого життя, честі, гідності людини. За передачу і розголошення цих відомостей працівники оперативних підрозділів, а також особи, яким ці відомості були довірені при здійсненні оперативно-розшукової діяльності чи стали відомі по службі або роботі, підлягають відповідальності згідно з чинним законодавством, крім випадків розголошення інформації про незаконні дії, що порушують права людини.

Окрім того, у силу застереження ст.9 Закону України від 26.12.2002р. №374-IV "Про контррозвідувальну діяльність" відомості про організацію, плани, зміст, форми, методи, засоби, фінансування та матеріально-технічне забезпечення, результати контррозвідувальної діяльності, наукових і науково-технічних розробок з питань забезпечення державної безпеки, а також про осіб, які співробітничають або раніше співробітничали на конфіденційній основі з органами та підрозділами Служби безпеки України, що здійснюють контррозвідувальну діяльність, узагальнюючі відомості про особовий склад цих органів та підрозділів становлять державну таємницю і підлягають захисту в порядку, визначеному Законом України "Про державну таємницю". Доступ до зазначених відомостей може надаватися у випадках та у порядку, визначеному Службою безпеки України, згідно з вимогами закону. Забороняється оприлюднювати або надавати (розголошувати) зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи контррозвідувальної діяльності та заходів до прийняття рішення за результатами такої діяльності або заходів.

Отже, у випадку, коли матеріали органу правопорядку про відмову у наданні дозволу на імміграцію в України, про скасування дозволу на імміграцію в Україну, про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, про визнання недійсним рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну ґрунтується на процесуальних результатах оперативно-розшукової діяльності чи процесуальних результатах контррозвідувальної діяльності конкретні відомості об`єктивної дійсності вимушено підлягають незазначенню у тексті письмового офіційного документа.

Водночас із цим, на виконання приписів ч.4 ст.9 КАС України суд вважає за необхідне зауважити на тому, що хоча за викладеними вище висновками суду текст/зміст матеріалів органу правопорядку про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, про скасування дозволу на імміграцію в Україну, про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, про визнання недійсним рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну правомірно може не містити обєктивних даних про конкретні дії іноземця (іммігранта), котрі призводять до виникнення загрози національним інтересам України та про конкретні діяння іноземця (іммігранта), котрі призводять до виникнення потреби у відмові у наданні дозволу на імміграцію в України чи у примусу іноземця (іммігранта) до виїзду з України як виключного заходу захисту публічних інтересів суспільства, але докази відносно цих обставин повинні бути безумовно надані суду у межах судового контролю згідно з ч.2 ст.2 КАС України.

При цьому, суд підтверджує усвідомлення того факту, що у межах спорів даної категорії завжди виникає суперечність між приватним інтересом іноземця (іммігранта) на незмінність параметрів власного сталого життя у світлі приписів ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (особливо у випадку наявності на території України життєво важливих інтересів, зокрема, існування родинних/сімейних стосунків, батьківських обовязків тощо) та між публічним інтересом держави України на безпеку (тобто захищеність) факторів майбутнього функціонування.

Суд зважає на те, що Європейський суд з прав людини у справах Abdulaziz, Cabales і Balkandali проти Сполученого Королівства, § 67; Boujlifa проти Франції, § 42 підтвердив, що відповідно до міжнародного права і з огляду на міжнародно-договірні зобов`язання, держава має право контролювати в`їзд іноземців на її територію, а також їх проживання на ній. До того ж, Конвенція не гарантує право громадян іншої держави приїздити до певної держави або проживати у ній. Тому державні органи не зобов`язані дозволяти іноземцю селитись у їхній країні (справа Jeunesse проти Нідерландів [ВП], § 103). Також Європейська конвенція з прав людини не гарантує як такого право іноземця в`їзжати або проживати в певній країні. (справа Dalea проти Франції» №964/07 від 02.02.2010р.).

Водночас із цим, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), а також на невизначеність національним законом України правових категорій "ризик", "загроза", "небезпека", на наявність у національному законодавстві достатньо дієвих правових механізмів попередження і припинення протиправної діяльності будь-якого учасника суспільних відносин (у тому числі і іноземця-іммігранта), на відсутність у територіального органу системи ДМС України повноважень перевіряти обґрунтованість суджень органу правопорядку про існування загрози національній безпеці України, суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника (іноземця-іммігранта, котрий тривалий проміжок часу легально перебував на території України і набув в Україні життєво важливих інтересів, зокрема, на збереження родини, на безперешкодне спілкування з дітьми-громадянами України тощо) є підхід, коли усі докази на підтвердження викладених у відповідних матеріалах органу правопорядку фактичних суджень мають бути в обов"язковому порядку подані до суду з метою дослідження та надання юридичної оцінки.

Суд відмічає, що оскаржене заявником рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №2274 від 27.05.2024 року фактично ґрунтується на мотивах УСБУ в Харківській області про існування загрози національній безпеці України, позаяк батьком заявника є громадянин Російської Федерації військовослужбовець керівної ланки Збройних Сил Російської Федерації, заявник тривалий час відсутній за офіційно зареєстрованим місцем проживання в Україні, заявник схвалює збройну агресію Російської Федерації проти України.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 17.07.2025р. у справі №420/17661/23 саме Служба безпеки України наділена компетенцією надавати оцінку наявності у діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенціальних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також повноваженнями щодо вжиття заходів превентивного характеру з метою протидії розвідувальній, розвідувально-підривній діяльності проти України, тим більше в умовах воєнного стану.

За змістом ст.2 Закону України від 25.03.1992р. №2229-ХІІ «Про Службу безпеки України» на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.24 Закону України від 25.03.1992р. №2229-ХІІ «Про Службу безпеки України» Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

У ході розгляду справи окреслені вище мотиви УСБУ в Харківській області не були спростовані стороною позивача.

Суд вважає, що з викладених вище міркувань відсутність відкритих публічних заперечень іноземцем громадянином Російської Федерації державної політики військово-політичного керівництва Російської Федерації про штучність створення Держави Україна, відсутність закликів про неприпустимість зміни Державного кордону України, про неприпустимість порушення державного суверенітету, цілісності та недоторканності України правомірно кваліфікована терорганом Служби безпеки України у межах спірних правовідносин у якості факту вчинення мовчазного діяння з фактичної підтримки згаданої агресії Російської Федерації, котре суперечить інтересам держави та суспільства.

Суд відмічає, що належність батька заявника до особового складу Збройних Сил Російської Федерації за відсутності жодних пояснень заявника з цього питання (у тому числі і про припинення будь-яких родинних стосунків тощо) правомірно кваліфікована терорганом Служби безпеки України у межах спірних правовідносин у якості фактору загрози національній безпеці України.

Також суд вважає, що за суттю запровадженого ст.8 Конституції України принципу верховенства права негативні наслідки, спричинені неоднозначністю, суперечливістю чи прогалинами в законодавстві у сфері публічно-правових відносин, не можуть застосовуватись на шкоду приватній особі чи бути підставою для розширеного тлумачення повноважень субєктів владних повноважень, а натомість - в окресленому випадку підлягає застосуванню принцип «найбільш сприятливого становища для особи» (favor libertatis).

Подібні за суттю правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 02.04.2025р. у справі №280/7446/24.

Тому, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд доходить до переконання про те, що з 24.02.2022р. заявник не міг набути ані легітимних сподівань, ані розумних очікувань на одержання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки надання такого дозволу є виключним правом Держави Україна, а не обов`язком.

У межах зносин з суб`єктом владних повноважень тероганом системи Державної міграційної служби України та під час розгляду справи заявник не виявив належного рівня щирості, сумлінності, відвертості та доброчесності, позаяк мав усі процесуальні можливості подати докази про належність або неналежність батька до особового складу Збройних Сил Російської Федерації, про відсутність загрози національній безпеці України від факту належності батька до особового складу Збройних Сил Російської Федерації, але відповідного діяння не вчинив.

Відповідач обєктивно не має змоги піддати сумніву чи перевірці твердження тероргану Служби безпеки України про існування загрози національній безпеці України.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обовязку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У межах спірних правовідносин субєктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк надана УСБУ в Харківській області інформація свідчила про існування реальних ризиків національній безпеці України з боку родинних стосунків заявника з військовослужбовцем керівної ланки Збройних Сил Російської Федерації.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.

Окремо суд зазначає, що предметом у справі є рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №2274 від 27.05.2024 року.

Згідно з ст.14 Закону України від 07.06.2001р. №2491-III "Про імміграцію" особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його відкликання або визнання недійсним.

Тож, з 27.05.2025р. заявник не позбавлений права повторно подати звернення з приводу надання дозволу на імміграцію в Україну разом із достатнім обсягом документів та усних пояснень у спростування усіх сумнівів УСБУ в Харківській області про існування загрози національній безпеці України від родинних стосунків заявника із батьком-військовослужбовцем керівної ланки особового складу Збройних Сил Російської Федерації або про неналежність батька до особового складу Збройних Сил Російської Федерації.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко