Справа № 160/33203/24
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіНіколайчук С.В.
за участі секретаря судового засіданняЕмріх Ю.П.
позивача предстанивника позивача представника відповідача ОСОБА_1 Булах Є.Ю.
16 грудня 2024 року ОСОБА_2 угли звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, у якій просить:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.11.2024р. №11- 24;
- скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області №91 від 21.06.2024 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_2 угли.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що позивач є етнічним узбеком та мусульманином, який виїхав з Російської Федерації до України у 2017 році, оскільки після переїзду його батька в Україну у 2016 році співробітники Слідчого комітету в Тюмені часто, приблизно раз на тиждень, викликали його на слідчі дії та розпитували про батька, а також про дядька, якого примусово вивезли до Узбекистану. В Узбекистані щодо батька Позивача було порушено політично-вмотивовані кримінальні справи, а саме за ч. 4 ст. 159 Кримінально кодексу Республіки Узбекистан («Посягання на конституційний устрій Республіки Узбекистан»), ч. 1 ст. 242 Кримінально кодексу Республіки Узбекистан («Організація злочинної спільноти»), ч. 1 ст. 244-2 Кримінально кодексу Республіки Узбекистан («Масові заворушення»), у зв`язку з чим батька Позивача було оголошено у розшук.
25.06.2024 позивач отримав повідомлення №05-24 від 21.06.2024 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дане рішення було прийнято на підставі Наказу №91 від 21.06.2024 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Вважаємо наказ №91 від 21.06.2024 ГУ ДМС в Дніпропетровській області та рішення Державної міграційної служби України від 27.11.2024р. №11-24 протиправними, незаконними та такими, що підлягають скасуванню, тому позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою від 30 грудня 2024 року суд відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
16 січня 2025 року Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надало відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що тривалий проміжок часу що минув з часу прибуття позивача в Україну і до моменту його звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням положень п. 5 статті 4 Директиви ЄЄ «Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається» від 13.12.2011 №2011/95/EU, та пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 29.04.2004 № 2004/83/ЄС, також свідчить про необґрунтованість заяви позивача.
16 січня 2025 року Державна міграційна служба України надала відзив на позовну заяву, де зазначила, що за інформацією наданою особисто позивачем в ході процедури розгляду його заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до нього не застосовувалось жодного фізичного чи психологічного насильства в країні громадянської належності.
Відповідач зазначив, що сама о собі наявність поганих умов не є достатньою для констатування порушення статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - особа повинна довести, що для неї така загроза виникла у зв`язку з індивідуальними обставинами. Ризики, яким піддається все населення країни або частина її населення , самі по собі зазвичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна було б кваліфікувати як серйозну шкоду у розумінні статті 15 Директиви ЄС.
Ухвалою від 30 грудня 2024 року суд відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Суд переніс розгляд справи на 17.04.2025, 20.05.2025, 19.06.2025.
Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю.
Представник відповідачів проти задоволенні позовних вимог заперечував.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Громадянин російської федерації ОСОБА_2 угли. ІНФОРМАЦІЯ_1 місце народження: с. Еркатай, Уйчинського району, Наманганської області, Узбекистан; за національністю узбек, сповідує іслам, одружений, на підтвердження своєї особи та громадянства надав наступні документи, а саме: оригінал паспорта громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого 24.11.2015. ФМС НОМЕР_3 , терміном дії до 24.11.2025; оригінал внутрішнього паспорта громадянина російської федерації серії НОМЕР_4 . виданого 23.01.2013 У ФМС росії 720-003.
За інформацією наданою позивачем, останній залишив країну громадянської належності (російську федерацію) у 2017 році маючи на те дозвіл влади російської федерації, та вперше прибув на територію України разом із своєю сім`єю, а саме: дружиною ОСОБА_3 та двома дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на запрошення знайомої свого батька ОСОБА_6 .
Після прибуття в Україну, Позивач разом із сім`єю жив у м. Хмельницький. Хмельницької області.
28.12.2017 позивач документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 . оформленою йому на підставі дозволу на імміграцію в Україну, наданому позивачу відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (зі змінами та доповненнями), після чого позивач переїхав у місто Дніпро.
25.07.2019 на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання, оскільки дозвіл надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, зокрема: у паспорті громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 виданого на ім`я позивача, наявний штамп про перетин державного кордону України у напрямку «в`їзд», що датований 18.06.2017.
Однак, за інформацією, отриманою з інтегрованої міжвідомчої інформаційно- телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон («система Аркан»), встановлено що останній перетин державного кордону України у напрямку «в`їзд» позивач здійснив 14.04.2017 через КПИ Харків-пасажирський, що суперечить штампу у паспорті громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 .
Крім того, , з інформації наданої позивачем слідує, що з метою отримання дозволу на імміграцію в Україну, останній одразу після прибуття в Україну, перебуваючи у шлюбі зареєстрованому на території російської федерацій з громадянкою російської федерації ОСОБА_3 . 03.07.1993 р. зареєстрував шлюб зі своєю рідною сестрою громадянкою російської федерації ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що документована посвідкою на постійне проживання в Україні. Після отримання дозволу на імміграцію в Україну позивач розлучився з ОСОБА_7 .
З інформації наявної в Державному реєстрі актів цивільного стану встановлено, що 20.06.2017 ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із громадянкою російської федерації ОСОБА_7 , а також те, що 22.06.2019 шлюб було розірвано.
18.08.2023 Центральним відділом у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 005520, у якому зафіксовано факт вчинення позивач адміністративного правопорушення, а саме: порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, відповідальність за що передбачено частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення Центральним відділом у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно позивача винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 005511 від 18.08.2023.
Цього ж дня, керуючись вимогами частини 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та частини 3 статті 13 Закону України «Про імміграцію», прийнято рішення № 1 про примусове видворення позивача з України.
Вперше з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, позивач звернувся 28.08.2023.
Позивачу було роз`яснено що останній проживає на території України з порушенням дозволеного строку перебування, та у строк визначений положеннями статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, чим порушив порядок та строк звернення за захистом в Україні.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду -і 30.01.2024 у справі № 160/31343/23, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.05.2024 у справі № 160/31343/23, ГУ ДМС у Дніпропетровській області зобов`язано прийняти рішення щодо прийняття заяви громадянина російської федерації ОСОБА_2 угли про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянина російської федерації ОСОБА_2 угли про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у порядку визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту)», затвердженими наказом МВС від 07.09.2011 № 649, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05.10.2011 № 1146/19884.

04.06.2024 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.01.2024 у справі № 160/31343/23, залишеного без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.05.2024 у справі №160/31343/23, відповідно до пункту 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заяву громадянина російської федерації ОСОБА_2 угли та його неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_4 прийнято до розгляду та видано заявнику довідку про звернення за захистом в Україні №014553, терміном дії до 04.07.2024, з подальшими продовженнями.

Свою заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач обґрунтував тим, що він не бажає повертатися до країни походження, у зв`язку з тим, що вони знаходяться у міжнародному розшуку зі сторони Республіки Узбекистан. Ще однією причиною небажання повертатися в країну громадянської належності позивач вказує те, що його можуть забрати служити в армію та відправити воювати проти У країни.

21.06.2024 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, за результатами розгляду особової справи заявника, прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 21.06.2024 №91.

Не погодившись з рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлено наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 15 лютого 2024 року № 26.

Позивач скористався правом на його оскарження, звернувся до Державної міграційної служби України зі скаргою на наказ ГУ ДМС у Дніпропетровській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в порядку визначеному статтею 17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За результатами розгляду скарги, 27.11.2024 ДМС прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за № 12-24, яке, в порядку визначеному пунктом 8.5. розділу VIII зазначеного Порядку, та надіслано разом з особовою справою заявника до ГУ ДМС у Дніпропетровській області.

На думку позивача, відповідач протиправно прийняв рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлене наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 21.06.2024 №91, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI).

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону №3671-VI:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Частиною шостою статті 8 Закону № 3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, визначені вищенаведеними пунктами статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із п. 6.1 та 6.2 Розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України № 649 від 07.09.2011, у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів; г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону 3671-VI Закону особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, то за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Як видно з Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.11.2024 (справа № 2024DP0006), складеного стосовно позивача, у ході розгляду заяви не встановлено вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Російської Федерації буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявниці та інші суттєві порушення прав людини або заявниця зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості в силу самого факту перебування на території Російської Федерації.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як слідує з протоколу співбесіди від 10.06.2024 року на питання щодо причин неможливості повернення до РФ позивач зазначив, що не бажає повертатися до країни походження у зв`язку тим, що позивача неодноразово викликали на допити до правоохоронних органів цієї країни, оскільки його батько та дядько перебувають у міжнародному розшуку.

Заявник під час співбесіди проведеної з ним 10.06.2024 уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області, в рамках процедури розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованої у протоколі співбесіди і 10.06.2024, видно, що заходи ніби то здійснювали представниками правоохоронних органів російської федерації відносно нього, мали характер слідчих дій, що здійснюються у рамках законодавства країни громадянським належності позивача, у зв`язку з перебуванням батька та дядька позивача у міжнародному розшуку, ініціатором якого виступали компетентні органи Республіки Узбекистан.

Проте до позивача не застосовувалось ні фізичного, ні психологічного насилля. За весь час проживання позивача на територію російської федерації, жодних погроз йому не надходило.

Матеріалами особової справи відповідач встановив, що позивач на території громадянської належності не зазнавала переслідувань за ознаками раси, громадянства, віросповідання або належності до певної соціальної групи. Також, ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами.

Слід зазначити, що як під час перебування на території РФ, та перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивач не навів обґрунтованих підстав для визнання її особою, яка потребує додаткового захисту, визначених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, зокрема доказів існування загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.

Висновки аналогічного змісту вже були викладені Верховним Судом у постанові від 27 січня 2020 року у справі №815/1563/17 (адміністративне провадження №К/9901/4197/17).

Значна тривалість проміжків часу між: виїздом з території РФ, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Чинним законодавством не передбачено окремої процедури розгляду заяви чи оформлення окремого висновку щодо прийняття рішення про оформлення чи відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання особи такою, яка потребує додаткового захисту. Натомість, під час розгляду заяви орган міграційної служби одночасно досліджує наявність чи відсутність підстав, як для прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання особи біженцем, так і для визнання особою, що потребує додаткового захисту.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_2 угли від 27.11.2024 № 12-24 та наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області №91 від 21.06.2024 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірними.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно із п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд зробив висновок, що позовні вимоги ОСОБА_2 угли є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 139 кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 242-246, 255, 295 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 угли ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до відповідача-1: Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ), відповідача-2: Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області (вул. В. Липинського, 7, м. Дніпро, 49000, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 17 липня 2025 року.

Суддя С.В. Ніколайчук