Справа № 761/20358/23
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Епель О.В.,

Мєзєнцева Є.І.,

При секретарі: Масловській К.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 09 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до головного інспектора з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфрастрактури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Лук`янчука Валерія Миколайовича, Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та визнання протиправним тимчасового затримання, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до головного інспектора з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфрастрактури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Лук`янчука Валерія Миколайовича (далі - відповідач-1, Головний інспектор з паркування), Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач-2, Департамент) про:

- визнання протиправною та скасування постанови головного інспектора з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфрастрактури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Лук`янчука Валерія Миколайовича від 08.05.2023 серії 1КІ № про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису);

- визнання протиправним тимчасового затримання 08.05.2023 головним інспектором з паркування відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів та оплати послуг управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфрастрактури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Лук`янчуком Валерієм Миколайовичем транспортного засобу - легкового автомобіля «TOYOTA HIGHLANDER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом його доставлення для зберігання на спеціальний майданчик.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09.04.2025 позовну заяву повернуто на підставі п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Такий висновок суду обґрунтований тим, що подана через підсистему «Електронний суд» на виконання вимог ухвали від 27.03.2025 про залишення позовної заяви без руху заява всупереч ч. 2 ст. 161 КАС України не містить доказів направлення її всім учасникам справи згідно положень ст. 44 КАС України, а відтак недоліки позовної заяви у повному обсязі усунуті не були.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано положення ст. 4 КАС України, за якою посадова чи службова особа органу є суб`єктом владних повноважень, а за приписами абз. 3 ч. 9 ст. 44 КАС України особа звільняється від обов`язку надсилання копій документів учаснику справи, який в обов`язковому порядку має зареєструвати електронний кабінет. Крім того, підкреслює, що за практикою Верховного Суду направлення документів до електронного кабінету суб`єкта владних повноважень - органу свідчить й про те, що він направлений і на адресу посадової особи такого органу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу (зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові)), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 27.03.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, оскільки, по-перше, позивачем заявлені позовні вимоги про визнання протиправним тимчасового затримання транспортного засобу шляхом його доставлення для зберігання на спеціальний майданчик, які вичерпний переліком судових рішень, передбаченим ч. 3 ст. 286 КАС України, не передбачені, по-друге, подане ОСОБА_1 клопотання про поновлення строку звернення до суду із вказаним позовом є необґрунтованим, оскільки дата звернення позивача із цим позовом 09.06.2023 не узгоджується із зазначеною ним датою (30.06.2023) отримання спірної постанови від 08.05.2023.

Спосіб усунення недоліків було визначено судом першої інстанції шляхом необхідності уточнення змісту позовних вимог відповідно до ст. 286 КАС України та надання заяви про поновлення строку звернення до суду, в якій зазначити інші підстави для поновлення строку, а також після виправлення недоліків надання копії уточненої позовної заяви відповідно до кількості учасників справи.

Згаданою ухвалою надано строк для усунення визначених у судовому рішенні недоліків - п`ять днів з моменту вручення копії ухвали, яку позивачем було отримано в електронному кабінеті 29.03.2025.

На адресу Шевченківського районного суду міста Києва 08.04.2025 від ОСОБА_1 надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій останній зазначив, що помилково зазначив датою отримання спірної постанови 30.06.2023 замість 30.05.2023. Крім того, вказав, що рішення щодо позовної вимоги про визнання протиправним тимчасового затримання транспортного засобу шляхом його доставлення для зберігання на спеціальний майданчик має ухвалюватися з урахуванням норм ст. 245 КАС України, а тому, на його переконання, всі заявлені позовні вимоги мають вирішуватися місцевим загальним судом як адміністративним.

Ухвалою від 09.04.2025 суд першої інстанції повернув ОСОБА_1 позовну заяву з посиланням на те, що вимоги ухвали від 27.03.2025 виконані не були у повному обсязі, оскільки всупереч ч. 2 ст. 161 КАС України позивачем не було надано доказів направлення уточненої позовної заяви Головному інспектору з паркування за правилами ст. 44 КАС України.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може погодитися з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1 ч. 1, абз. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу.

Приписи п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України визначають, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Отже, єдиною підставою для повернення позовної заяви відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України є неусунення позивачем недоліків позовної заяви в установлений судом строк.

Як було встановлено вище, серед недоліків, неусунення яких стало підставою для постановлення оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції було визначено невідповідність позовної заяви вимогам ч. 2 ст. 161 КАС України, оскільки позивачем не було надано доказів направлення копії уточненої позовної заяви саме обом відповідачам.

Так, відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 161 КАС України у разі подання позовної заяви та доданих до неї документів в електронній формі через електронний кабінет до позовної заяви додаються докази надсилання її копії та копій доданих документів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 44 цього Кодексу.

За змістом абз. 1-3 ч. 9 ст. 44 КАС України у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати до суду доказ надсилання цих матеріалів іншим учасникам справи.

Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності у іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність у іншого учасника справи електронного кабінету - в паперовій формі листом з описом вкладення.

Якщо інший учасник справи відповідно до частини шостої статті 18 цього Кодексу зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет, але не зареєстрував його, учасник справи, який не є суб`єктом владних повноважень та подає документи до суду в електронній формі з використанням електронного кабінету, звільняється від обов`язку надсилання копій документів такому учаснику справи.

В силу положень ч. 6 ст. 18 КАС України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Отже, за загальним правилом органи державної влади зобов`язані зареєструвати електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами. Невиконання ними такого обов`язку звільняє учасника справи, який не є суб`єктом владних повноважень та подає документи до суду в електронній формі з використанням електронного кабінету, від обов`язку надсилання копій документів такому учаснику справи.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 до заяви про уточнення позовних вимог додано квитанцію від 08.04.2025 №3135686 про доставку документів до зареєстрованого електронного кабінету Департаменту. При цьому, зважаючи на те, що адресою для листування обох відповідачів позивачем визначено м. Київ, вул. Леонтовича, 6, а ідентифікаційними кодами - 27405284, то, на переконання колегії суддів, направлення ОСОБА_1 до електронного кабінету Департаменту поданої заяви про уточнення позовних вимог є належним виконанням останнім приписів ч. 2 ст. 161 КАС України з огляду на те, що Головний інспектор з паркування є службовою особою Департаменту.

З урахуванням наведеного, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції допустився надмірного формалізму, не врахувавши фактичного виконання позивачем як вимог ухвали від 27.03.2025, так і положень ч. 2 ст. 161 КАС України.

Судовою колегією враховується, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Із змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

У рішеннях від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини зазначив про порушення п. 1 ст. 6 Коневенції, яке виявилося в надто суворому тлумаченні внутрішніми судами процесуальної норми, що позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини фактичного усунення ОСОБА_1 недоліків позовної заяви в частині направлення її уточненої редакції іншим учасникам справи, дають підстави для висновку, що помилково постановлена оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про повернення позовної заяви не було правильно застосовано норми процесуального права, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 169, 242-244, 250, 308, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 09 квітня 2025 року - скасувати.

Справу направити до Шевченківського районного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повне рішення виготовлено 15 липня 2025 року.

Суддя-доповідач: В.В. Файдюк

Судді: О.В. Епель

Є.І. Мєзєнцев