Справа № 420/16155/25
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2025-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянина Туреччини ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 23.05.2025 надійшла позовна заява громадянина Туреччини ОСОБА_1 до Служби безпеки України, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправною та скасувати постанову Служби безпеки України про заборону в`їзду в Україну від 31 грудня 2023 року, прийняту стосовно громадянина Турецької Республіки Їлдиз ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 , орган, що видав 3201, дата видачі 20.12.2016, терміном на 3 роки;

2. Зобов`язати Службу безпеки України підготувати і направити повідомлення Держприкордонслужбі та постанову про скасування рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину Турецької Республіки Їлдиз ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку та спосіб, визначені пунктом 11 Інструкції про порядок прийняття. Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Служби безпеки України від 29 січня 2021 року № 31.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що він є громадянином Турецької Республіки, проте постійним його місцем проживання є Україна. 20 грудня 2016 року отримав посвідку на постійне проживання в Україні, орган видачі 3201. Підставою для отримання посвідки на постійне проживання є перебування у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України, від якого у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилися діти ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначив, що він має власний бізнес на території України. Однак, 16.03.2025 року рішенням № 523 НОМЕР_2 прикордонного загону Державної. прикордонної служби України у міжнародному пункті пропуску через державний кордон Паланка-Маяки-Удобне лдиз Мехмету Саліху відмовлено в перетині державного кордону України з підстав наявності щодо останнього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну. З метою отримання інформації щодо рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну, адвокатом Корнілксвою Л.В. позивача поданий адвокатський запит до Центру обробки спеціальної інформації. Державної прикордонної служби щодо надання копії вказаного рішення. У відповіді № 6/25 на адвокатський запит Адміністрацією Держприкордонслужби від 08.04.2025 зазначено, що Державною прикордонною службою України виконується доручення ДЗНД Служби безпеки України від 31.01.2023 № 5/3/4-1945 щодо заборони в`їзду в Україну, стосовно громадянина Туреччини ОСОБА_1 , строком до 31.01.2026. У відповіді № 5/3-87 на адвокатський запит Департаментом захисту національної державності Служби безпеки України від 18.04.2025 року зазначено, що в інтересах забезпечення безпеки України на підставі ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Службою безпеки України прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину Туреччини ОСОБА_1 , строком на три роки. Також повідомили, що згідно даних ЄРДР станом на 16.04.2025 у кримінальних провадженнях, які розслідуються слідчими органів безпеки, повідомлення про підозру у вчинені кримінальних правопорушень громадянину Турецької Республіки Їлдизу ОСОБА_6 , не здійснювалося. У постанові від 31.12.2023 про заборону в`їзду в України, затвердженою заступником Голови СБУ, зазначено, що у разі в`їзду в Україну ОСОБА_1 існує ймовірність проведення ним діяльності, яка суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України. Вважаючи таку постанову протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

28.05.2025 ухвалою судді прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи відповідно до ст.262 КАС України; витребувати від Служби безпеки України належним чином засвідчених письмових доказів, що стали підставою прийняття постанови від 31.12.2023 про заборону в`їзду в Україну громадянину Туреччини ОСОБА_1 ( ОСОБА_7 ); зазначені докази надати до суду протягом 15 днів з моменту отримання копії ухвали.

13.06.2025 суд ухвалив продовжити Службі безпеки України строк на подання відзиву на позовну заяву та витребуваних доказів, який встановити протягом 20 днів з моменту отримання копії цієї ухвали.

26.06.2025 до суду (вх.№ЕС/65059/25) від Служби безпеки України надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позовних вимог заперечує та вказує, що рішення про заборону в`їзду позивача на територію України прийнято Службою безпеки України як центральним органом виконавчої влади до компетенції якого відноситься надавати оцінку наявність в діях відповідних суб`єктів загроз(реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цінності України тощо, та приймати за результатами такої оцінці відповідне рішення. Тому рішення його як суб`єкта владних повноважень відображає суть ситуації у відповідних сферах державного управління та спрямоване крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобіганню їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз. Службою безпеки України у встановленому законом порядку, отримані дані, що у діях позивача наявні ознаки на шкоду національній безпеці України та охорони громадського порядку та слугували підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду позивача на територію України.

01.07.2025 до суду (вх.№36дск) від відповідача надійшли витребувані судом докази.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено таке.

Відповідно до копії паспорту (а.с.19-20), посвідки на постійне проживання (а.с.21), ОСОБА_1 ( ОСОБА_7 ) є громадянином Туреччини.

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 13.08.2024 (а.с.22), ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.23), батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (а.с.23), батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 .

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстровані громадянами України (а.с.25-26).

Матеріали справи містять рішення начальника групи паспортного контролю Державної прикордонної служби України №523 від 16.03.2025 (а.с.13-14) про відмову в перетинанні державного кордону України у напрямку в`їзд в Україну громадянину Туреччини ОСОБА_7 . Підстава: щодо особи є рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.

На запит представника громадянина Туреччини ОСОБА_7 , Служба безпеки України листом від 18.04.2025 №5/3-87 (а.с.17) повідомила, що в інтересах забезпечення безпеки України на підставі ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Службою безпеки України прийнято рішення про заборону в`їзду в України громадянину Турецької Республіки Їлдізу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строком на три роки. Також повідомлено, що згідно з даними ЄРДР станом на 16.04.2025 у кримінальних провадженнях, які розслідуються слідчими органів безпеки, повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень громадянину Турецької Республіки Їлдізу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не здійснювалось.

Матеріали справи містять довідку Служби безпеки України щодо діяльності, яка створює небезпеку життєво важливим національним інтересам України з боку громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 , яка має гриф «Для службового користування» та містить виклад обставин та обґрунтування того, в чому саме полягають інтереси забезпечення безпеки України і пропозиції щодо строку заборони в`їзду в Україну.

Так, Службою безпеки України прийнято постанову про заборону в`їзду в Україну від 31.01.2023 (а.с.18), відповідно до якої, розглянувши наявні матеріали стосовно громадянина Турецької Республіки Їлдизу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловічої статі, уродженця м.Стамбул (Турецька Республіка), проживаючого в Республіці Польща, встановлено, що отримані в установленому законом порядку відомості свідчать про те, що останній проводить таку діяльність, за наслідками якої у разі в`їзду його в Україну існує ймовірність проведення ним діяльності, яка суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України та керуючись абзацом 2 ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», постановлено заборонити громадянину Турецької Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловічої статі, уродженця м.Стамбул (Турецька Республіка), проживаючого в Республіці Польща, в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки, до 31 січня 2026 року та поінформувати за даним рішенням ДПС України.

Вважаючи таке рішення протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи дану справу, суд виходить з такого.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі, або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю.

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

За приписами статті 2 Закону України «Про Службу безпеки України» на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України (стаття 1 Закону України «Про Службу безпеки України»).

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 24 Закону України «Про Службу безпеки України» Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» передбачено, що спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є Служба безпеки України.

Метою контррозвідувальної діяльності є попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що їм сприяють, та причин їх виникнення (частина перша статті 2 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність»).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про національну безпеку України» Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, економічної та інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.

Відповідно до Закону України «Про Службу безпеки України», статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», пункту 5 Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2013 № 280, наказом Центрального управління Служби безпеки України від 29.01.2021 № 31 затверджено Інструкцію про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - Інструкція № 31), яка визначає порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (пункт 1).

Згідно з пунктом 2 Інструкції № 31 рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю (далі - рішення про заборону в`їзду) приймається в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю.

За правилами пункту 3 Інструкції № 31 у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду функціональним підрозділом Центрального управління СБУ (далі - ЦУ СБУ), регіональним органом СБУ (далі - уповноважений підрозділ СБУ) готується довідка.

У довідці зазначаються: дані про іноземця, якому передбачається заборонити в`їзд в Україну: прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) іноземця в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для громадян інших країн та осіб без громадянства - латиницею), число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також за наявності - дані національного паспорта або іншого документа, який посвідчує особу іноземця (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання, контактний номер телефону; відомості, що обґрунтовують необхідність прийняття рішення про заборону в`їзду, зокрема: обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду; результати перевірки іноземця за інформаційними системами й оперативними обліками СБУ, МВС та банками даних Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол; наявність родинних зв`язків в Україні (дружини або чоловіка, дітей, батьків, осіб, які перебувають під її опікою чи піклуванням); наявність майнових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні; строк заборони в`їзду в Україну іноземцю (три роки).

На підставі відомостей, викладених у довідці, в уповноваженому підрозділі СБУ готується постанова про заборону в`їзду в Україну (додаток 1) (пункт 5 Інструкції № 31).

Предметом оскарження у цій справі є постанова Служби безпеки України про заборону в`їзду в Україну Турецької Республіки Їлдиз ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підставою для прийняття цієї постанови була довідка про необхідність заборони виїзду в Україну позивачу.

Суд зауважує, що повноваження Служби безпеки України щодо прийняття рішення про заборону іноземцю в`їзду в Україну є виключними та дискреційними і суд не може здійснювати переоцінку загрозам національної безпеки України, яка попередньо здійснена Службою безпеки України.

Зі змісту Рекомендації Комітету Європи NR (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11 березня 1980 року на 316-й нараді, вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Таким чином, вжиття заходів щодо заборони в`їзду в країну залежить виключно від дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, межі дискреції Служби безпеки України щодо прийняття рішення про заборону іноземцю в`їзду в Україну не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю.

Тому, ураховуючи завдання адміністративного судочинства та юрисдикцію адміністративних судів під час розгляду та вирішення адміністративної справи суд наділений усією повнотою повноважень щодо перевірки оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень не лише на предмет його відповідності статті 19 Конституції України, але й з точки зору дотримання інших критеріїв, перелік яких наведено у частині другій статті 2 КАС України.

За правилами пункту 3 Інструкції № 31 у довідці зазначаються відомості, що обґрунтовують необхідність прийняття рішення про заборону в`їзду, зокрема, обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду.

На підставі відомостей, викладених у довідці, в уповноваженому підрозділі СБУ готується постанова про заборону в`їзду в Україну (пункт 5 Інструкції № 31).

Суд підкреслює, що необхідність заборони в`їзду, яка має превентивний характер, не має доводитися вчиненням особою протиправних діянь, проте, має обґрунтовуватися, тобто містити посилання на можливість протиправної поведінки.

За встановлених обставин у цій справі, оскаржувана постанова про заборона в`їзду в Україну прийнята відповідачем на підставі довідки про необхідність заборони іноземцю в`їзду в Україну та відомостей, зазначених у ній, які свідчать про характер загроз національній безпеці України.

Отже, оскаржувана постанова по заборону в`їзду в Україну, у відповідності до вимог ст.13 Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п.13 ч.1 ст.25 Закону України «Про Службу безпеки України» та Інструкції №31 прийнята Службою безпеки України в інтересах забезпечення національної безпеки України на підставі довідки про необхідність заборони іноземцю в`їзду в Україну та відомостей, зазначених у ній, які свідчать про характер загроз національній безпеці України.

На переконання суду, оскаржувана постанова про заборону в`їзду в Україну прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Щодо наявності у позивача малолітніх дітей, суд зауважує, що право позивача на особисте життя, у т.ч. на ведення ним підприємницької діяльності та спілкування з членами родини, ставиться у противагу інтересам національної безпеки, що на думку суду, виправдовує застосовані до позивача заходи втручання у його права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За такого правового врегулювання та обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 90 КАС Україн суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до приписів ст.139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Туреччини ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач громадянин Туреччини ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 );

Відповідач - Служба безпеки України (01034, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 33, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА

.