Справа № 520/31299/23
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 р. Справа № 520/31299/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2024, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, по справі № 520/31299/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання здійснити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - відповідач, ГУНП в Харківській області) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання здійснити певні дії, в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та невиплати при звільнені компенсації за невикористані 102 доби оплачуваних відпусток за 2016-2023 роки, додаткової винагороди за липень 2023 р. у сумі 87096,77 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та не проведення остаточного розрахунку у день звільнення;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області компенсацію за невикористані 102 доби оплачуваних відпусток за 2016-2023 роки у сумі 284 745,24 грн, додаткової винагороди за липень 2023 р. у сумі 87096,77 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку станом на 01.11.2023 у сумі 239 777,92 гривень.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі № 520/31299/23 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання здійснити певні дії.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільнені компенсації за невикористані 102 доби оплачуваних відпусток за 2016-2023 роки та не проведення остаточного розрахунку у день звільнення.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області внести відомості до наказу Головного управління національної поліції в Харківській області від 30.11.2022 № 578 о/с щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 102 доби щорічної основної і додаткової відпустки, за період з 2016 року по 2023 рік.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 102 доби щорічних чергових оплачуваних основних та додаткових відпусток за час проходження служби в Головному управлінні національній поліції в Харківській області з 2016 року по 2023 рік.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Позивач, ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі № 520/31299/23 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачем зазначено, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні вимог позову про стягнення відповідної суми компенсації за невикористані 102 доби щорічних чергових оплачуваних основних та додаткових відпусток за 2016-2023 роки, а також не надав оцінку розрахунку розміру компенсації, яку проведено на підставі пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Тим більше, на думку позивача судом першої інстанції не проведено аналіз доводам відповідача про те, що він при нарахуванні компенсації за невикористані відпустки керується наказом МВС від 16.04.2016 №260, а не приписами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Позивач також вважає висновки суду першої інстанції про відмову у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні помилковими, оскільки в день звільнення позивача 02.03.2023 йому не були виплачені всі суми належні до виплати, а тому за приписами статті 117 КЗпП України в редакції Закону від 01.07.2022 №2352-ІХ за період з 02.08.2023 по 11.01.2024 позивачу підлягала виплаті сума виходячи з середньоденного грошового забезпечення, розрахованого відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, а саме: 434 597,48 грн = 3746,53 грн (середньоденне грошове забезпечення обраховане виходячи з грошового забезпечення за червень та липень 2023 року - 228 538,17 грн/61 календарних днів=3746,53 грн) х 116 робочих днів (серпень 2023 року - 22 , вересень 2023 року - 21, жовтень 2023 року - 21, листопада 2023 року - 22, грудень 2023 року - 21, січень 2024 року - 9 робочих днів). В той же час, позивач зауважив, що відповідачем не приведено жодного власного розрахунку та жодних з наведених позивачем розрахунків не спростував. Між тим, позивач вважає висновок суду першої інстанції таким, що не корелюється із висновками, які викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.02.2021 у справі №809/1947/16.

Окрім того, позивачем зауважено, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення додаткової винагороди за липень 2023 року у сумі 87 096,77 грн ухвалене судом першої інстанції помилково, оскільки право на отримання такої винагороди підтверджено наявними у справі матеріалами (графіком несення служби з 01.07.2023 по 31.07.2023 та рапортом начальника ВРПП Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області майора поліції Гуркаленка А., у якому підтверджено факт безпосередньої участі ОСОБА_1 в заходах у районах проведення воєнних (бойових) дій, Дворічанської селищної та Петропавлівської сільської територіальних громад, які піддавалися вогневому ураженню противника). Таким чином, позивач вважає, що відповідачем не спростовано факт проходження позивачем служби у районах проведення воєнних (бойових) дій та несення ним служби у дати, зазначені у графіку чергувань у липні 2023 року. Водночас, позивачем зауважено, що відсутність наказу про виплату позивачу додаткової винагороди за липень 2023 року не є підтвердженням незаконності вимог позивача про їх виплату, адже за приписами рішення Верховного Суду у справі №21-1465а15 (постанова від 16.09.2015) захист порушеного права позивача має бути ефективним та виключати подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникне необхідність повторного звернення до суду та здійснюватиметься примусове виконання.

Не погоджуючи із доводами апеляційної скарги позивача відповідачем подано до суду апеляційної інстанції письмовий відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 без змін, оскільки вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим.

Відповідач, Головне управління Національної поліції в Харківській області, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі № 520/31299/23 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачем зазначено, що судом першої інстанції при визначені періоду, за який відповідача зобов`язано виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористанні відпустки помилково було зараховано 2022 та 2023 роки, і як наслідок невірно визначено кількість невикористаних ОСОБА_1 відпусток.

За доводами відповідача, наказ ГУНП в Харківській області від 11.03.2022 №141, яким ОСОБА_1 було звільнено з поліції з 11.03.2022 залишається чинним. Між тим, оскільки на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2023 року у справі № 520/6548/22 відповідачем було видано наказ № 340 від 02.08.2023, яким скасовано пункт наказу ГУНП в Харківській області від 14.11.2022 № 553 о/с в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області, з 11.03.2022, з виплатою грошового забезпечення у межах стягнення за один місяць, вважати його звільненим з 11.03.2022, ОСОБА_1 вважається звільненим з 11.03.2022 на підставі наказу ГУНП в Харківській області від 11.03.2022 № 141 о/с (який залишається чинним на теперішній час). Отже, проходження служби у період з 12.03.2022 по 02.08.2023 не зараховується позивачу до стажу служби в поліції, і як наслідок відсутні підстави для нарахування компенсації за відпустки за цей період (з 12.03.2022 по 02.08.2023).

Окрім того, наказом ГУНП в Харківській області від 30.11.2022 № 578 о/с пункт наказу ГУНП в Харківській області від 11.03.2022 № 141 о/с в частині звільнення за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України/старшого сержанта поліції ОСОБА_1 , з 11.03.2022, без виплати грошового забезпечення з 26.02.2022, доповнено наступним змістом: з виплатою компенсації за невикористану чергову оплачувану відпустку за період з 01.01.2022 по 11.03.2022 у кількості 7 діб, зі стажем служби в поліції на день звільнення для встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки - 18 рок. 03 міс. 22 дн., у календарному обчисленні складає 18 рок. 03 міс. 22 дн., у пільговому обчисленні (без урахування вислуги в календарному обчисленні) - 00 рок. 10 міс. 04 дн.

Таким чином, відповідач наполягає на тому, що під час проходження служби в ГУНП в Харківській області з 07.11.2015 по 11.03.2022 ОСОБА_1 (підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 06.10.2023 № 148аз/119/05/29-23): за 2016 р. невикористана частина додаткової відпустки 2 доби; за 2017 р. невикористана частина додаткової відпустки 2 доби; за 2018 р. невикористана частина додаткової відпустки 2 доби; за 2019 р. невикористана частина основної відпустки 16 діб, додаткової відпустки 11 діб; за 2020 р. невикористана частина додаткової відпустки 5 діб; за 2021 р. невикористана частина основної відпустки 15 діб, додаткової відпустки 13 діб. Отже, кількість невикористаних відпусток за 2016-2021 роки у період проходження служби ОСОБА_1 становить 66 діб, з чим відповідач погоджується.

В той же час, за доводами відповідача, виходячи з приписів пункту 8 розділу III Порядку № 260, розмір компенсації позивачу за невикористані відпустки за 2016 по 2021 роки становить 39 349,20 грн та обраховуються із застосуванням середньоденної заробітної плати позивача, зокрема: 596,20 грн (середньоденна заробітна плата) х 66 (кількість невикористаних відпусток). При цьому, за 2022 (рік звільнення) ОСОБА_1 виплачено компенсацію за невикористану щорічну оплачувану відпустку за період з 01.01.2022 по 11.03.2022 у кількості 7 діб, у сумі 2593,31 грн (згідно наказу № 578 о/с від 30.11.2022), а за 2023 рік - компенсація за невикористану щорічну оплачувану відпустку позивач не обраховується, адже він вважається звільненим з займаної посади з 11.03.2022.

Позивач своїм право на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Враховуючи те, що від учасників справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю, правовідносини та предмет доказування у справі та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на норми частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до висновків про часткове задоволення апеляційних скарг відповідача та позивача, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 07.11.2015 проходив службу у Головному управлінні Національної поліції в Харківській області та був звільнений зі служби з 11.03.2022 наказом від 11.03.2022 №141 о/с за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2022 у справі №520/6548/22 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління національної поліції в Харківській області від 10.03.2022 №185 «Про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського ГУНП в Харківській області», відповідно до якого до поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області старшого сержанта поліції ОСОБА_1 застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби. З 11.03.2022 позивача поновлено на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі №520/6548/22 задоволено апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області та скасовано рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2022 у справі №520/6548/22.

Відповідачем на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 520/6548/22 видано наказ від 02.08.2023 за №340о/с, яким скасовано пункт наказу ГУНП в Харківській області від 14.11.2022 №533 о/с в частині поновлення старшого сержанта поліції ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області, з 11.03.2022 з виплатою грошового забезпечення у межах стягнення за один місяць, вважати його звільненим з 11.03.2022. У зазначеному наказі № 340о/с взагалі не вказано про необхідність нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану основну відпустку за період служби в органах поліції з 01.01.2023 по 02.08.2023, тобто за 7 календарних місяців, що складає 18 діб компенсації за невикористану основну відпустку та 8 діб компенсації за додаткову відпустку (січень-лютий 2023 роки).

На звернення представника позивача, відповідач листом від 06.10.2023 №148/аз/119/05/29-2023 повідомив, що під час проходження служби в ГУНП в Харківській області з 07.11.2015 по 11.03.2022 щорічну чергову оплачувану основну та додаткову відпустки за 2016 рік використав частково, невикористана частина додаткової відпустки - 02 доби; щорічну чергову оплачувану основну та додаткову відпустки за 2017 рік використав частково, невикористана частина додаткової відпустки - 02 доби; щорічну чергову оплачувану основну та додаткову відпустки за 2018 рік використав частково, невикористана частина додаткової відпустки - 02 доби; щорічну чергову оплачувану основну та додаткової відпустки за 2019 рік використав частково, невикористана частина основної відпустки 16 діб, додаткової відпустки - 11 діб; щорічну чергову оплачувану основну та додаткову відпустки за 2020 рік використав частково, невикористана частина додаткової відпустки - 05 діб; щорічну чергову оплачувану основну та додаткову відпустки за 2021 рік використав частково, невикористана частина основної відпустки - 15 діб, додаткової відпустки - 13 діб; щорічну чергову оплачувану основну та додаткову відпустки за 2022 рік не використав - 30 діб основної та 14 діб додаткової відпустки - 02 доби. У приведеній відповіді зазначено, що відповідно до вимог Закону «Про національну поліцію» та наказу МВС №260-2016, які є спеціальним законодавством, грошова компенсація за невикористану відпустку за попередні роки не передбачена.

Окрім того, за інформацією із вказаної відповіді, за період з 01.08.2023 по 02.08.2023 дані про встановлення позивачу додаткової грошової винагороди, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» не надходили, а тому не було підстав для нарахування .

З наданої копії рапорту начальника ВРПП Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області майора поліції А.Гуркаленка, підтверджується безпосередня участь в заходах у районах проведення воєнних (бойових) дій, Дворічанської селищної територіальної громади та Петропавлівської сільської територіальної громади, що піддавалися вогневому ураженню противника, зазначений серед інших старший сержант поліції ОСОБА_1 .

Вважаючи свої права порушеними звернувся до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним частини відпусток у кількості 102 доби за період з 2016 по 2023 роки, як було приведено відповідачем у листі Головного управління національної поліції в Харківській області від 06.10.2023 №148/аз/119/05/29-2023, у зв`язку з чим в цій частині вимоги позову задоволено.

Водночас, в іншій частині вимог позову ОСОБА_1 суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в їх задоволенні, зокрема:

- щодо визначення суми грошової компенсації за невикористані частини відпустки за період з 2016 по 2023 роки в розмірі 284 745,24 грн, оскільки здійснення розрахунку суми компенсації за невикористані 102 доби належить до компетенції відповідача як роботодавця;

- щодо стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку станом на 01.11.2023 у сумі 239 777,92 грн, як передчасна вимога, оскільки відповідачем не здійснено повного розрахунку з позивачем на час розгляду даної справи, а відтак позивач та суд позбавлені можливості обрахувати суму середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача;

- щодо виплати додаткової винагороди за липень 2023 року у сумі 87096,77 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, оскільки виплата вказаної винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників), видання яких є дискреційними повноваженнями визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи із заявлених у даній справ позовних вимог та доводів апеляційних скарги, спір у цій справі виник у зв`язку із наявністю (відсутністю) права позивача, поновленого на посаді на виконання судового рішення, яке у подальшому було скасоване, на виплату при подальшому звільненні компенсації за невикористані 102 доби оплачуваних відпусток за 2016-2023 роки та стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку станом на 01.11.2023 у сумі 239 777,92 гривень, а також на виплату додаткової винагороди за липень 2023 року у сумі 87096,77 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Стосовно вимог щодо виплати компенсації за невикористані 102 доби оплачуваних відпусток за 2016-2023 роки, колегія суддів наводить наступне.

Так, відповідно до статті 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України "Про відпустки" установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустки», установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону України «Про відпустки»).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Закон України «Про Національну поліцію» (тут і далі в редакції станом на день звільнення позивача, тобто станом на 11.03.2022) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону України «Про Національну поліцію»).

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260) визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).

Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону України «Про Національну поліцію». Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію». Зокрема, поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, колегія суддів дійшла до висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року.

Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році.

Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Отже, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Зокрема, відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19, від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 31.03.2021 у справі №320/3843/20, від 26.05.2021 у справі №360/1362/20, від 24.06.2021 у справі №520/8054/2020.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 07.11.2015 проходив службу у Головному управлінні Національної поліції в Харківській області.

11 березня 2022 року наказом №141 о/с позивач звільнений зі служби за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту (а.с. 118 том 1).

Не погодившись із вказаним наказом про звільнення ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом (справа №520/6548/22).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2022 у справі №520/6548/22, зокрема, скасовано наказ від 11.03.2022 № 141 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції та поновлено його на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області з 11.03.2022. Рішення в частині вимог про поновлення позивача на посаді підлягало негайному виконанню.

Таким чином, наказом ГУНП в Харківській області від 14.11.2022 №533 о/с поновлено з 11.03.2022 ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області.

В той же час, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі №520/6548/22 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2022 у справі №520/6548/22 скасовано.

На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі № 520/6548/22 відповідачем видано наказ від 02.08.2023 за №340о/с, яким скасовано пункт наказу ГУНП в Харківській області від 14.11.2022 №533 о/с в частині поновлення старшого сержанта поліції ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області, з 11.03.2022 з виплатою грошового забезпечення у межах стягнення за один місяць, вважати його звільненим з 11.03.2022 (а.с. 12, 20 том 1).

Беручи до уваги наведене та хронологію обставин цієї справи, оскільки постановою апеляційного суду у справі №520/6548/22 скасовано рішення суду першої інстанції про поновлення позивача на посаді, то рішення про поновлення на посаді втрачає свою силу, а працівник уважається звільненим з дати, зазначеної в наказі про звільнення, зокрема, у випадку цієї справи з 11.03.2022.

Висновки аналогічну змісту викладені Верховним Судом у постановах від 12.08.2021 у справі № 2а-8044/09/1370 та від 31.10.2023 у справі №460/10065/21 за схожих спірних правовідносин.

Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги позивача про те, що останній вважається звільнений зі служби саме 02.03.2023, у зв`язку з чим з ним не було проведено відповідні виплати в день звільнення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як проаналізовано вище у даній постанові, за наслідками розгляду справи №520/6548/22 позивач вважається звільненим зі служби в поліції саме 11.03.2022.

Разом з тим, щодо наявності (відсутності) у позивача, поновленого на посаді на виконання судового рішення, яке у подальшому було скасоване, права на виплату при подальшому звільненні компенсації за невикористані 102 доби оплачуваних відпусток за 2016-2023 роки, колегія суддів наводить наступне.

З наявного в матеріалах справи листа Головного управління національної поліції в Харківській області від 06.10.2023 №148/аз/119/05/29-2023 (а.с. 16-17 том 1) вбачається, що позивач при проходженні служби в ГУНП в Харківській області з 07.11.2015 по 11.03.2022:

- щорічну чергову оплачувану основну та додаткову відпустки за 2016 рік використав частково, невикористана частина додаткової відпустки - 02 доби;

- щорічну чергову оплачувану основну та додаткову відпустки за 2017 рік використав частково, невикористана частина додаткової відпустки - 02 доби;

- щорічну чергову оплачувану основну та додаткову відпустки за 2018 рік використав частково, невикористана частина додаткової відпустки - 02 доби;

- щорічну чергову оплачувану основну та додаткової відпустки за 2019 рік використав частково, невикористана частина основної відпустки 16 діб, додаткової відпустки - 11 діб;

- щорічну чергову оплачувану основну та додаткову відпустки за 2020 рік використав частково, невикористана частина додаткової відпустки - 05 діб;

- щорічну чергову оплачувану основну та додаткову відпустки за 2021 рік використав частково, невикористана частина основної відпустки - 15 діб, додаткової відпустки - 13 діб;

- щорічну чергову оплачувану основну та додаткову відпустки за 2022 рік не використав - 30 діб основної та 14 діб додаткової відпустки - 02 доби.

При цьому, у зазначеному листі зазначено, що наказом від 11.03.2022 №141 о/с ОСОБА_1 звільнено з поліції з виплатою компенсації за невикористану щорічну оплачувану відпустку за період з 01.01.2022 по 11.03.2022 у кількості 7 діб у сумі 2593,31 грн (згідно наказу №578 о/с від 30.11.2022).

Таким чином, з приведеного вбачається, що на момент звільнення зі служби в поліції, тобто станом на 11.03.2022, у позивача залишилось не нарахованим та не виплаченим грошова компенсація за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток за 2016-2021 роки у кількості 66 днів, на яку останній має право та яке було відповідачем порушено.

При цьому, враховуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставними зауваження відповідача про те, що компенсація за невикористані відпустки обмежується роком звільнення поліцейського та не поширюється на роки, що передують звільненню.

В той же час, колегія суддів обираючи належний та ефективний спосіб захисту вважає, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні відпусток, не підлягає задоволенню, оскільки такі суми позивачу не нараховані, а отже права позивача на обрахунок та виплату компенсації у певному розмірі не порушено відповідачем. У зв`язку з викладеним стягнення з відповідача на користь позивача чітко визначеної суми в рахунок грошової компенсації за невикористані дні відпусток є вимогою заявленою на майбутнє, тоді як належним способом захисту, на думку колегії суддів, є саме зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити таку компенсацію.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не проведено аналіз твердження відповідача про те, що при нарахуванні компенсації за невикористані відпустки керується наказом МВС від 16.04.2016 №260, а не приписами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки нарахування грошової компенсації не проведено відповідачем, у зв`язку з чим права позивача у даному випадку не порушено.

Поряд з цим, щодо компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток за 2022 та 2023 роки, колегія суддів наводить наступне.

Так, у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу або при звільненні отримати компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. При цьому її тривалість визначається за період від дати поновлення на роботі.

Висновки аналогічного змісту викладено Верховним Судом у постанові від 31.10.2023 у справі №460/10065/21.

За встановлених обставин цієї справи, позивача вперше звільнено із займаної посади наказом від 11.03.2022 №141 о/с, потім поновлено на посаді 14.11.2022, а постановою Другого апеляційного адміністративного суду у справі №520/6548/22 вказане поновлення скасоване, що відповідно було реалізовано згідно з наказом від 02.08.2023 №340 о/с, у зв`язку з чим підтверджено правомірність наказу від 11.03.2022 №141 о/с про звільнення позивача.

За наведених обставин, оскільки судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а тому рішення про поновлення позивача втратило свою силу, і позивач вважається звільненим із поліції саме 11.03.2022.

Водночас в спірних правовідносинах днем звільнення позивача із служби в органах поліції є 11.03.2022, у зв`язку із чим останній не має права вимагати від відповідача оплати йому щорічної основної та додаткової відпусток за період з 14.11.2022 по 02.08.2023.

Приведені вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 31.10.2023 у справі №460/10065/21

Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами відповідача про безпідставність набуття позивачем права на компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток у 2022-2023 роках (за період з 14.11.2022 по 02.08.2023), адже днем звільнення позивача є 11.03.2022.

Відтак, є помилковими висновки суду першої інстанції про те, що позивач має право на компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період з 14.11.2022 по 02.08.2023.

Разом з тим, колегія суддів встановлено, що наказом ГУНП в Харківській області від 30.11.2022 № 578 о/с (а.с. 21 том 1) пункт наказу ГУНП в Харківській області від 11.03.2022 № 141 о/с в частині звільнення за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України/старшого сержанта поліції ОСОБА_1 , з 11.03.2022, без виплати грошового забезпечення з 26.02.2022, доповнено наступним змістом: з виплатою компенсації за невикористану чергову оплачувану відпустку за період з 01.01.2022 по 11.03.2022 у кількості 7 діб, зі стажем служби в поліції на день звільнення для встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки - 18 рок. 03 міс. 22 дн., у календарному обчисленні складає 18 рок. 03 міс. 22 дн., у пільговому обчисленні (без урахування вислуги в календарному обчисленні) - 00 рок. 10 міс. 04 дн.

Відтак, з приведеного вбачається, що 30.11.2022 до наказу про звільнення позивача було внесено зміни, в частині нарахування позивачу компенсації за невикористану чергову оплачувану відпустку за період з 01.01.2022 по 11.03.2022 у кількості 7 діб.

Позивачем не заперечувалась обставина виплати йому за період з 01.01.2022 по 11.03.2022 компенсації за невикористану чергову оплачувану відпустку у кількості 7 діб.

Водночас, в ході витребування у відповідача доказів на підставі ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2025 судом апеляційної інстанції встановлено, що компенсація за невикористану чергову оплачувану відпустку за період з 01.01.2022 по 11.03.2022 у кількості 7 діб у сумі 3 141,58 грн була виплачена позивачу у грудні 2022 року, згідно з розрахунковим листом.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог позову в частині нарахування позивачу компенсації за невикористану чергову оплачувану відпустку за період з 01.01.2022 по 11.03.2022 у кількості 7 діб.

Виходячи з приведеного вище, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про визнання у позивача прав на отримання компенсацій за невикористані відпустки у 2022-2023 роках, у зв`язку з чим в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає в цій частині скасуванню.

Щодо вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку, колегія суддів наводить наступне.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у численних постановах, зокрема, у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №640/2228/20.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції станом на 11.03.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції станом на 11.03.2022) визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України (в редакції станом на 11.03.2022) при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

Отож для правильного вирішення питання щодо визначення суми компенсації, що підлягає стягненню з роботодавця за невиконання ним приписів частини другої статті 116 КЗпП України, необхідно установити дату виникнення спірних правовідносин, пов`язаних з не проведенням повного розрахунку при звільненні.

У постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду вказав, що «з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022, положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX).

При цьому, правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні, а тому момент виникнення таких правовідносин пов`язаний із днем звільнення, у який роботодавець не провів виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.

У постанові від 01.05.2024 у справі № 140/16184/23 Верховний Суд зазначив, що, незважаючи на визначення приписами статті 117 КЗпП України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником у строк, встановлений приписами статті 116 КЗпП України, яким переважно є день звільнення.

За встановлених обставин цієї справи, позивача звільнено із займаної посади в поліції саме 11.03.2022 наказом №141 о/с (а.с. 118 том 1), правомірність якого була предметом розгляду у справі №520/6548/22.

За результатами розгляду справи №520/6548/22, судом першої інстанції оскаржуваний позивачем наказ від 11.03.2022 №141 о/с було скасовано та поновлено останнього на посаді з 11.03.2022. На виконання приведеного судового рішення наказом ГУНП в Харківській області від 14.11.2022 №533 о/с позивача поновлено з 11.03.2022 на посаді поліцейського.

Поруч із цим, за наслідками апеляційного перегляду постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2023 у справі №520/6548/22, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2022 у справі №520/6548/22 скасовано та залишено в силі наказ від 11.03.2022 №141 о/с, тобто визнано звільнення позивача правомірним. З цих підстав наказом від 02.08.2023 за №340о/с скасовано пункт наказу ГУНП в Харківській області від 14.11.2022 №533 о/с в частині поновлення позивача на службі в поліції.

Беручи до уваги наведене у даній справі та хронологію обставин цієї справи, оскільки постановою апеляційного суду у справі №520/6548/22 скасовано рішення суду першої інстанції про поновлення позивача на посаді, то рішення про поновлення на посаді втрачає свою силу, а працівник уважається звільненим з дати, зазначеної в наказі про звільнення, зокрема, у випадку цієї справи з 11.03.2022.

Висновки аналогічну змісту викладені Верховним Судом у постановах від 12.08.2021 у справі № 2а-8044/09/1370 та від 31.10.2023 у справі №460/10065/21 за схожих спірних правовідносин.

Так, у цих постановах Верховний Суд зауважив, що ключовим у цьому випадку для вирішення спору є відповідь на питання про правові наслідки скасування судового рішення про поновлення на роботі та зазначив, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Водночас, як встановлено вище у даній постанові, із позивачем в момент його звільнення зі служби 11.03.2022, не було проведено остаточного розрахунку, зокрема, в частині виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток за 2016-2021 роки. Дана сума грошової компенсації не була нарахована та виплачена позивачу.

Отже, з приведеного вбачається, що періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу починаючи з 12.03.2022 (з дня, наступного за датою звільнення), та який триває й досі.

Тобто оскільки у даному випадку мають місце триваючі правовідносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється у період до 19.07.2022 з урахуванням положень статті 117 КЗпП України (у попередній редакції Закону № 3248-IV), а з 19.07.2022 - з урахуванням норм статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX).

В той же час, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що йому саме з 02.08.2023 не проведено остаточного розрахунку, у зв`язку з чим йому підлягає компенсуванню середнє грошове забезпечення за час затримки при звільненні за шість місяців, а саме за період з 02.08.2023 по 11.01.2024, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з огляду на скасування рішення суду про поновлення на посаді, позивач вважається звільненим з посади саме 11.03.2022 та відповідач не заперечує, що після звільнення з 11.03.2022 із позивачем не було проведено повного розрахунку.

За таких обставин спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 11 березня 2022 року (дата звільнення позивача) до 19 січня 2023 року (19.07.2022 + 6 місяців), а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього.

Період з 11 березня 2022 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період з 19 липня 2022 року до 19 січня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року у справі №360/380/23 і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.

Одночасно, колегія суддів зауважує, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 360/380/23 та у постанові від 19 вересня 2024 року у справі № 420/573/23.

Водночас, за обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем відповідач ще не провів, оскільки позивачу наразі не перераховані та не виплачені спірні грошові суми, що позбавляє суд врахувати критерії оцінки розміру відшкодування при розрахунку періоду затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 19.01.2023, зокрема розмір простроченої заборгованості. Більш того, розмір таких сум, які відповідач заборгував позивачу, наразі не є встановленим, оскільки буде визначений відповідачем в процесі та на виконання рішення суду у цій справі.

Враховуючи, що у даній справі позовна вимога про стягнення компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні заявлена одночасно з вимогами про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпусток за час проходження служби, у зв`язку з чим на даний момент неможливо встановити суму, що може належить позивачу на підставі статті 117 КЗпП України, колегія суддів вважає, що у даній справі неможливо наразі обрахувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11.03.2022 по 18.07.2022.

Тобто оскільки не нараховані і не виплачені суми, які належать позивачу при звільненні, то питання про обрахунок розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 11.03.2022 по 18.07.2022 є передчасним.

У свою чергу, оскільки суд апеляційної інстанції вважає, що у даній справі до обрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 необхідно застосувати приписи статті 117 КЗпП України (у новій редакції), то середнє грошове забезпечення за час затримки при звільненні підлягає нарахуванню в межах шестимісячного строку, тобто за період з 19.07.2022 по 19.01.2023.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (надалі - Порядок №260).

Відповідно до пункту 9 розділу І вказаного Порядку №260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Таким чином, зі змісту Порядку № 260 вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

У свою чергу, пунктом 8 Порядку №100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки відсутній чітко визначений порядок для підрахунку середнього грошового забезпечення для поліцейських, у випадку їх звільнення, колегія суддів зазначає, що можливо застосувати, як положення Порядку №100, так і норми Порядку №260.

Відтак, застосовуючи правила підрахунку середньої заробітної плати за Порядком №100, колегія суддів враховує вимоги Порядку №260 щодо особливостей обрахунку грошового забезпечення поліцейських з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення є 11.03.2022, однак з 26.02.2022 позивач не отримував грошове забезпечення, оскільки був відсутній на службі.

Таким чином, двома попередніми місяцями перед звільненням, за які позивач отримував грошове забезпечення, є грудень 2021 року (31 календарних днів) та січень 2022 року (31 календарних днів).

Згідно з даними довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 вбачається, що розмір грошового забезпечення позивача за грудень 2021 року та січень 2022 року складав 24 927,88грн (12 355,90 грн + 12 571,98 грн), а відповідно середньоденне грошове забезпечення складало 402,06 грн (24 927,88 грн / 62 календарних днів за двома попередніми місяцями перед звільненням).

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку із позивачем при звільненні, який в силу приписів положень статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX) обмежується шістьома місяцями, становить 73 675,80 грн (183 днів х 402,06 грн).

Враховуючи встановлену судом апеляційної інстанції протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 у сумі 73 675,80 грн.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині відмови у стягненні середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 19.01.2023, у зв`язку з чим в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 73 675,80 грн.

В той же час, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 11.03.2022 по 19.07.2022.

Щодо вимог позову про стягнення додаткової винагороди за липень 2023 року у сумі 87096,77 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», колегія суддів наводить наступне.

Приписами постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168), на період дії воєнного стану, співробітникам, зокрема, Національної поліції України, передбачена виплата додаткової винагороди.

Так, згідно пункту 1 Постанови №168 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а саме станом на липень 2023 року) було визначено, що на період дії воєнного стану, зокрема, поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах (абзац перший пункту 1 Постанови №168).

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Тобто виходячи з приписів пункту 1 Постанови №168 збільшений розмір додаткової винагороди викачувався тим поліцейським, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби).

За приписами пункту 2-1 Постанови №168 було визначено, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень.

Відтак, на виконання пункту 2-1 Постанови №168 наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28.11.2022 №775, було затверджено Порядку та умов виплати додаткової винагороди поліцейським на період дії воєнного стану (далі по тексту - Порядок №775), яким визначався механізм і умови виплати на період дії воєнного стану додаткової винагороди поліцейським, передбаченої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 3 Порядку №775 було визначено, що до безпосередньої участі в бойових діях та заходах належить здійснення поліцейським у районах проведення воєнних (бойових) дій:

1) бойових (спеціальних) завдань із відсічі та стримування збройної агресії проти України під час підпорядкування поліцейського відповідному органу військового управління або на виконання бойових розпоряджень такого органу;

2) заходів, пов`язаних з організацією та виконанням розвідувальних завдань, у разі їх залучення розвідувальним органом відповідно до законодавства;

3) охорони об`єктів (у тому числі несення служби на блокпостах) під час відбиття збройного нападу чи нанесення по них вогневого ураження противником, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення;

4) боротьби з диверсійно-розвідувальними силами агресора (противника) та не передбаченими законами України воєнізованими або збройними формуваннями в умовах безпосереднього зіткнення (взаємного вогневого контакту) з противником;

5) розмінування, що має оперативний характер, у частині виявлення, знешкодження та знищення вибухонебезпечних предметів;

6) заходів з евакуації населення (жителів) із територій (населених пунктів), які під час здійснення таких заходів піддаються вогневому ураженню противника;

7) інших повноважень поліції, крім зазначених у підпунктах 1 - 6 цього пункту, на територіях (населених пунктах), які у день здійснення таких повноважень піддаються вогневому ураженню противника, або на яких після деокупації тривають заходи з відновлення виконання завдань поліції відповідно до Закону України "Про Національну поліцію", згідно плану заходів, затверджених Головою Національної поліції (у період з дня деокупації відповідної території (населеного пункту) до одного місяця).

У відповідності до пункту 5 Порядку №775 було визначено, що документами, що підтверджують безпосередню участь поліцейських у бойових діях та заходах, є:

- наказ (у тому числі наказ на виконання бойового розпорядження);

- доручення;

- стройова записка;

- рапорт поліцейського (доповідна записка) про безпосередню участь у бойових діях або заходах;

- акт перевірки об`єкта на наявність вибухонебезпечних предметів або акт знищення (знешкодження) вибухонебезпечних предметів або таких, що їх нагадують;

- звернення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про відселення людей із місць, небезпечних для проживання, плани проведення евакуації населення (обов`язкової евакуації окремих категорій населення), витяг з інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» про виконання завдань диспетчера (оперативного чергового) про реагування на повідомлення (заяви) осіб про необхідність евакуації людей унаслідок збройної агресії;

- графіки чергувань (розстановка нарядів поліції);

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань;

- витяг з єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події з використанням інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» або журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події;

- акт уповноваженого органу або посадової особи про залучення поліцейських із числа здобувачів освіти, відряджених поліцейських до безпосереднього виконання повноважень поліції;

- інші документи, у яких містяться відомості про участь поліцейського в бойових діях або заходах в умовах безпосереднього зіткнення або взаємного вогневого контакту з противником.

Окрім того пунктом 7 Порядку №775 закріплено, що виплата додаткової винагороди поліцейським здійснюється на підставі наказів керівників органів (підрозділів) поліції за місцем постійного проходження служби поліцейського, де він призначений на штатну посаду, а керівникам органів (підрозділів) поліції, заступникам Голови Національної поліції України - на підставі наказу Голови Національної поліції України або особи, яка виконує його обов`язки. Виплата додаткової винагороди Голові Національної поліції України здійснюється на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України.

З аналізу приведених положень вбачається, що збільшений розмір додаткової винагороди до 100 000 грн виплачується за безпосередню участі в бойових діях та заходах здійснених поліцейським у районах проведення воєнних (бойових) дій, до яких належить зокрема, охорона об`єктів (у тому числі несення служби на блокпостах) під час відбиття збройного нападу чи нанесення по них вогневого ураження противником, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення. Тобто несення служби на блокпостах та охорона об`єктів може бути віднесена до безпосередньої участі в бойових діях та заходах здійснених у районах проведення воєнних (бойових) дій лише за умови здійснення під час несення служби відбиття збройного нападу чи нанесення по них вогневого ураження противником, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення.

Як встановлено з матеріалів справи, доводячи існування у позивача права на збільшений розмір додаткової винагороди до 100000 грн за липень 2023 року, останній посилається на графік несення служби з 01.07.2023 по 31.07.2023 (а.с. 24 том 1) та рапорт начальника ВРПП Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області майора поліції Гуркаленка А. (а.с. 25-26 том 1).

Згідно з копії рапорту начальника ВРПП Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області майора поліції Гуркаленка А., ОСОБА_1 з 02.07.2023 по 15.07.2023, з 17.07.2023 по 20.07.2023, з 22.07.2023 по 25.07.2023, з 27.07.2023 по 31.07.2023 ніс службу на території м.Куп`янськ та Куп`янського району, в тому числі Дворічанської селищної та Петропавлівської сільської територіальних громад, які піддавалися вогневому ураженню противника, а саме проводилась перевірка транспортних засобів на встановлення фактів їх можливого викрадення, використання їх як засоби вчинення злочинів та диверсійних цілях.

В той же час, з приведених документів не вбачається, що за період з 01.07.2023 по 31.07.2023, коли позивач ніс службу на території м.Куп`янськ та Куп`янського району здійснюючи перевірку транспортних засобів на встановлення фактів їх можливого викрадення, використання їх як засоби вчинення злочинів та диверсійних цілях (в тому числі на блокпостах) така служба була пов`язана із відбиттям збройного нападу чи нанесення вогневого ураження противником, звільнення об`єктів у разі їх захоплення.

Колегія суддів вважає, що наявні у справі докази не вказують на те, що за період з 01.07.2023 по 31.07.2023, коли позивач ніс службу на території м.Куп`янськ та Куп`янського району, останній брав участь в бойових діях або заходах в умовах безпосереднього зіткнення або взаємного вогневого контакту з противником.

Між тим, з наданого відповідачем до суду апеляційної інстанції листа начальника Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області №2582/119-85/01/13-2024 від 27.02.2024 (а.с. 153-154 том 1) вбачається, що відповідачем додатково перевірялась наявність у позивача права на отримання збільшеного розміру додаткової винагороди до 100000 грн за липень 2023 року та встановлено, що у Куп`янському РВП ГУНП в Харківській області відсутні докази, які б підтвердили безпосередню участь ОСОБА_1 у заходах безпосередньо в районах проведення бойових дій у липні 2023 року. При цьому, в даному листі зазначено, що ОСОБА_1 не було включено до списку поліцейських на додаткову винагороду та збільшену додаткову винагороду відповідно до Постанови №168 за період з 01.07.2023 по 31.07.2023.

Суд апеляційної інстанції досліджуючи питання наявності у позивача права на отримання збільшеного розміру додаткової винагороди до 100000 грн за липень 2023 року, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2025 витребувано у відповідача, зокрема: додаткові пояснення з приводу того, чи надходив на розгляд до начальника Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області рапорт Гуркаренка Андрія.

У відповідь відповідачем подано пояснення 23.06.2025 та докази за змістом яких вбачається, що з відповіді Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області від 18.06.2025 № 38659-2025 вбачається, що до Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області не надходив на розгляд рапорт Гуркаленка Андрія Миколайовича про те, що в період часу з 01- 16.07.2023 та 27 31.07.2023 спільно з працівниками ВРПП Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області згідно наказу ГУНП в Харківській області від 20.12.2022 № 121 дск, яким внесено зміни до наказу ГУНП в Харківській області від 08.09.2022 № 14 дск «Про організацію виконання бойового розпорядження оперативно-стратегічного угрупування військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 08.09.2022 № БР-ОСУВ/75 дск/п» та наказу головнокомандувача ЗСУ від 01.08.2023 № 210 «Про визначення районів ведення воєнних (бойових) дій» несли службу, зокрема, ОСОБА_1 , на території м. Куп`янськ та Куп`янського району, в тому числі, Дворічанської селищної територіальної громади та Петропавлівської сільської територіальної громади, що піддавалися вогневому ураженню противника, а саме, проводилась перевірка транспортних засобів на встановлення фактів їх можливого викрадення, використання їх як засоби вчинення злочинів або диверсійних цілях.

Виходячи з приведеного вище, колегією суддів не встановлено обставин наявності у позивача права на отримання за липень 2023 року збільшеного розміру додаткової винагороди, визначеної Постановою №168, у зв`язку з чим є правильними висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні даної частини позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції з посиланням на відсутність наказу про нарахування збільшеного розміру додаткової винагороди недотримано принцип ефективного захисту порушеного права позивача, який викладений у рішенні Верховного Суду у справі №21-1465а15 (постанова від 16.09.2015), колегія суддів вважає безпідставним, оскільки для застосування такого принципу право позивача має бути порушеним, в той час як судами ані першої, ані апеляційної інстанцій не встановлено обставин, що вказувати на наявність у позивача права на отримання збільшеного розміру додаткової винагороди передбаченої Поставною №168 за липень 2023 року. Отже, немає констатування факту порушення права позивача, яке б обумовлювало застосування ефективного захисту такого порушеного права.

Посилання позивача на приписи нової редакції статті 60 Закону України «Про національну поліцію» (зміни набули чинності 01.05.2022 на підставі Закону №2123-ІХ від 15.03.2022) та висновки Верховного Суду у справі №620/3663/19 (постанова від 25.02.2023), у зв`язку з чим неможливо до спірних правовідносин застосувати трудове законодавство, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач вважається звільнений 11.03.2022, тобто до набрання відповідних змін чинності. При цьому, правова позиція Верховного Суду у справі №620/3663/19 (постанова від 25.02.2023) є нерелевантною до даної справи, оскільки у справі №620/3663/19 спірним було питання про правовірність наказу про переведення позивача.

Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

Згідно частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують частково позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Харківській області - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 по справі № 520/31299/23 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким задовольнити частково позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання здійснити певні дії.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільнені компенсації за невикористані 66 доби оплачуваних відпусток за 2016-2021 роки та не проведення остаточного розрахунку у день звільнення.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області внести відомості до наказу Головного управління національної поліції в Харківській області від 30.11.2022 № 578 о/с щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 66 доби щорічної основної і додаткової відпустки, за період з 2016 року по 2021 рік.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 66 доби щорічних чергових оплачуваних основних та додаткових відпусток за час проходження служби в Головному управлінні національній поліції в Харківській області з 2016 року по 2021 рік.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 73 675,80 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Л.В. Любчич