Справа № 620/1697/25
Суддя: Лариса ЖИТНЯК
Дата ухвалення: 2025-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2025 року Чернігів Справа № 620/1697/25

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо не призначення позивачу пенсії на підставі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 05.08.2024;

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 12.08.2024 №01 щодо відмови в призначенні пенсії за віком на підставі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 14.01.2025 №01 щодо відмови у призначенні пенсії за віком на підставі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до загального страхового стажу позивача для призначення пенсії за віком період проходження військової служби з 31.04.1982 по 03.05.1984, періоди роботи з 15.06.1981 по 31.08.1982, з 01.07.2000 по 31.10.2000, з 01.12.2000 по 31.12.2000, з 01.04.2001 по 31.10.2001, з 01.02.2002 по 27.03.2002, з 01.03.2007 по 31.07.2012, з 01.08.2012 по 26.05.2015, з 08.06.2015 по 31.12.2015;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити, нарахувати та виплачувати позивачу пенсію за віком на підставі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 14.01.2025.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що рішення відповідачів є протиправними та таким, що підлягають скасуванню, оскільки прийняті всупереч норм чинного законодавства, що визначає право особи на призначення пенсії.

Суд ухвалою від 04.03.2025 позовну заяву залишив без руху. В подальшому, суд ухвалою від 17.03.2025 відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та встановив відповідачу 15-денний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позов.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області подано відзив на позов, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що дії Головного управління є правомірними та такими, що ґрунтуються на Конституції, Законах України, роз`яснювальних листах органів Пенсійного фонду, а відтак позовна заява ОСОБА_1 є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області відзив на позов не подано. Про розгляд справи останні повідомлені належним чином, підтвердженням чому слугує довідка про доставку ухвали суду від 17.03.2025 та довідка про доставку копії позовної заяви з додатками до зареєстрованого електронного кабінету користувача ЄСІТС.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Позивач 05.08.2024 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Заява позивача розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області та прийнято рішення від 12.08.2024 №01 щодо відмови в призначенні пенсії за віком на підставі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За позицією Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у позивача відсутній належним чином підтверджений страховий стаж. Позивачем підтверджено лише 26 років 02 місяці 24 дні страхового стажу, що не дає право на призначення пенсії.

В розрахунок страхового стажу не зараховано:

період проходження військової служби з 21.04.1982 по 03.05.1984, згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.05.1984, оскільки відсутня дата видачі документу, на підставі якого внесено зміни в запис, чим порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58;

період роботи з 15.06.1981 по 31.08.1981, згідно довідки Добрянської селищної ради від 31.01.2024 № 06/1-М-1, оскільки відсутній наказ про звільнення з роботи, та згідно довідки про заробітну плату від 31.01.2024 № 05/1-М-1 зазначений період можливо буде врахувати після надходження акту перевірки;

періоди з 01.07.2000 по 31.10.2000, з 01.12.2000 по 31.12.2000, з 01.04.2001 по 31.10.2001, та з 01.02.2002 по 27.03.2002, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 10.05.1984, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5 відсутні нарахування заробітної плати та сплата страхових внесків.

В подальшому, позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка опрацьовувалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів.

В результаті розгляду заяви прийнято рішення від 14.01.2025 №01, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком.

Відповідно до змісту рішення, загальний страховий стаж позивача становить 27 років 10 місяців 07 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано:

період проходження військової служби з 21.04.1982 по 03.05.1984 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 10.05.1984, оскільки відсутня дата видачі військового квитка, для врахування даного періоду необхідно надати військовий квиток або довідку про періоди проходження військової служби;

періоди трудової діяльності згідно трудової книжки НОМЕР_2 з 2007 по 2015 рік, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Вважаючи зазначені рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закон №1058-IV).

Згідно з преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 8 вказаного Закону, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно з частинами першою, другою статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Суд зазначає, що згідно з ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, оцінюючи підстави відмови врахування періоду проходження військової служби позивачем з 21.04.1982 по 03.05.1984 до страхового стажу, зазначені в рішеннях Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 12.08.2024 №01 та Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 14.01.2025 №01, суд зазначає, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено зарахування до страхового стажу, стажу роботи, стажу за спеціальністю, вислуги років, а також до стажу державної служби часу проходження громадянами України військової служби.

Зокрема, до 1 січня 2004 року стаж зараховується на підставі військових квитків, довідок, виданих територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, військовими частинами, установами Міноборони, архівними або військово-лікувальними установами.

Як вбачається з копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 10.05.1984, позивач у період з 21.04.1982 по 03.05.1984 проходив службу у Радянській армії. Зазначене також підтверджується копією військового квитка позивача серії НОМЕР_3 .

Щодо посилань відповідачів на відсутність дати видачі військового квитка, суд їх до уваги не приймає, оскільки такий недолік жодним чином не спростовує факту проходження позивачем військової служби. Крім того, позивач не є відповідальним за заповнення його військово-облікових документів, а тому не може нести відповідальність за допущення помилок при їх оформленні.

Щодо порушення вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 №58, суд зазначає, що порядок ведення трудових книжок був передбачений положеннями Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі Інструкція №162).

Відповідно до пункту 2.2 вказаної Інструкції заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу.

У трудову книжку вносяться, зокрема: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Згідно з пунктом 2.3 Інструкції №162 всі записи у трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Аналогічні положення передбачені пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», а саме відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

За правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі №77/277/17 недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії

Право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, на яких покладено обов`язок ведення та обліку трудових книжок працівників та не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Вказана правова позиція також викладена Верховним Судом у постановах від 06.02.2018 (справа №677/277/17), від 17.07.2018 (справа №220/989/17), від 19.12.2019 (справа №307/541/17), від 30.09.2021 (справа № 300/860/17).

Враховуючи наведене, період служби позивача в Радянській армії має бути зарахований до страхового стажу позивача.

Щодо періоду роботи позивача з 15.06.1981 по 31.08.1981, згідно довідки Добрянської селищної ради від 31.01.2024 № 06/1-М-1, суд зважає на таке.

Відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній»

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів.

Судом встановлено, що довідка Олешнянської селищної ради від 31.01.2024 №06/1-М-1 підписана відповідальною посадовою особою і засвідчена печаткою, а отже відповідає вимогам Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній та має прийматися відповідачем до уваги.

Зі змісту вказаної довідки вбачається, що в архівному фонді ТОВ «Олешнянський завод будматеріалів» у книзі наказів по особовому складу міститься запис про прийняття позивача на роботу в цех сушки цегли-сирцю на дільниця №1і №4 (Олешня) робітником випускників 8-10 класів з відрядно-преміальною оплатою праці до початку навчального року з 15.06.1981.

Аналізуючи зміст довідки можна дійти висновку, що позивач у період з 15.06.1981 по 31.08.1981 (до початку навчального року) працював в ТОВ «Олешнянський завод будматеріалів». Зазначене також знаходить своє відображення у змісті довідки від 31.01.2024 №05/1-М-1 про нараховану позивачу у період з червня 1981 року по серпень 1981 року заробітну плату.

Суд звертає увагу, що питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-ІV врегульовано Порядком надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1).

Відповідно до пункту 2.1 Порядку №22-1 за бажанням пенсіонера у період до 01 січня 2016 року ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) до 01 липня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

Довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією.

Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами (п.2.10 Порядку №22-1).

При цьому, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі не можуть бути підставою для відмови у врахуванні заробітної плати при перерахунку пенсії.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21.02.2020 у справі №291/99/17, від 12.04.2021 у справі №219/4550/17, від 03.06.2021 у справі №127/8001/17.

Враховуючи, що довідка від 31.01.2024 №05/1-М-1 містить посилання на особові рахунки, як на первинні документи, на підставі яких вона видана, остання в сукупності з довідкою від 31.01.2024 №06/1-М-1 є належним підтвердженням факту роботи позивача у період з 15.06.1981 по 31.08.1981, який має бути зарахований до страхового стажу позивача.

Щодо незарахування періоду роботи з 01.07.2000 по 31.10.2000, з 01.12.2000 по 31.12.2000, з 01.04.2001 по 31.10.2001, та з 01.02.2002 по 27.03.2002, відповідно до трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 10.05.1984, через відсутність відомостей про нарахування заробітної плати та сплати страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного загальнообов`язкового державного соціального страхування, суд зазначає, що суд зазначає, що позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення цього періоду роботи до страхового стажу за порушення, вчинене його роботодавцем, оскільки згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а та від 12.09.2019 у справі №489/2283/16-а.

Щодо періоду трудової діяльності згідно трудової книжки НОМЕР_2 з 2007 по 2015 рік на території російської федерації та незарахування його з підстав припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, суд зазначає, що денонсація Угоди від 13.03.1992 означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди. При цьому, закон не має зворотної дії в часі. До того ж не зарахування стажу роботи чи розмірів заробітної плати в період чинності міжнародної угоди, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим, оскільки є порушенням правої визначеності як складового аспекту принципу верховенства права. Так, працюючи за межами України, за умови чинності в період роботи міжнародних договорів між Україною та російською федерацією, особа мала легітимні очікування щодо визнання Україною її трудового стажу та заробітку, здобутого на території російської федерації, для пенсійного забезпечення.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у даному випадку і при обставинах, що склались у зв`язку з повномасштабним вторгненням 24.02.2022 російської федерації на територію України та військовою агресією першої по відношенню до громадян України відповідачем не може бути відмовлено у врахуванні періоду роботи на території російської федерації до страхового стажу, оскільки останній набутий позивачем до зазначених вище подій.

Відповідно до частини третьої статті 23 Загальної декларації прав людини, пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії та частин першої, третьої статті 46 Конституції України працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

А отже, період роботи позивача з 01.03.2007 по 31.07.2012, з 01.08.2012 по 26.05.2015, з 08.06.2015 по 31.12.2015 на території російської федерації підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Підсумовуючи викладене та надавши оцінку мотивам відмови у призначенні позивачу пенсії, суд приходить до висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 12.08.2024 №01 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 14.01.2025 №01 щодо відмови у призначенні пенсії за віком на підставі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з огляду на що, останні підлягають скасуванню, а період проходження військової служби з 31.04.1982 по 03.05.1984 та періоди роботи з 15.06.1981 по 31.08.1982, з 01.07.2000 по 31.10.2000, з 01.12.2000 по 31.12.2000, з 01.04.2001 по 31.10.2001, з 01.02.2002 по 27.03.2002, з 01.03.2007 по 31.07.2012, з 01.08.2012 по 26.05.2015, з 08.06.2015 по 31.12.2015 зарахуванню до загального страхового стажу позивача для призначення пенсії за віком.

Враховуючи наведене, позивач має право на призначення пенсії за віком, оскільки на момент звернення за призначенням пенсії набув 60-річного віку та з урахуванням зазначених вище періодів служби та трудової діяльності та наявності визнаного відповідачами страхового стажу 26 років 4 місяці 24 дні та станом на січень 2025 27 років 10 місяців 07 днів, має не менше 31 року страхового стажу.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо не призначення позивачу пенсії на підставі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 05.08.2024, суд зазначає, що останні задоволенню не підлягають, оскільки розгляд заяв позивача відбувався за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів (екстериторіально) Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області у відповідності до розділу VI Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1.

Саме зазначені вище територіальні органи Пенсійного фонду є відповідальними за належний розгляд заяви позивача, в той час як на Головне управління Пенсійного фонду в Чернігівській області покладено функцію з реєстрації, оформлення заяви та доданих документів, тощо.

Відповідно до статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки з заявою про призначення пенсії позивач звернувся 05.08.2024, тобто після досягнення 60 років у строк понад 3 місяці, то пенсія повинна бути призначена саме з цієї дати.

Суд зазначає, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, передбачає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини вказав, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява №38722/02).

Право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом» (стаття 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону №1058, Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, забезпечує збирання, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання, виплат за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом, соціальні та інші виплати, передбачені законодавством України, та інші функції, передбачені цим Законом, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та статутом Пенсійного фонду.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Водночас, оскільки позивачу було неправомірно відмовлено у призначенні пенсії, у той час як право на отримання пенсії підтверджується документально та позивачем було дотримано всі необхідні умови щодо його реалізації, суд вважає, що у даному випадку у відповідачів відсутня дискреція, як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Також, як слідує з аналізу положень статті 245 КАС України, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. При цьому, перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив про те, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, суд вважає, що ефективним способом відновлення порушених прав на пенсійне забезпечення буде зобов`язання саме Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, як територіальному органу Пенсійного фонду в якому позивач перебуває на обліку, зарахувати спірні періоди до страхового стажу та призначити з 05.082024 позивачу пенсію.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату позивачу пенсії за віком, останні задоволенню не підлягають та є передчасними, оскільки пенсія позивачу не призначалась та у її нарахуванні і виплаті позивачу відмовлено не було.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Щодо судових витрат, суд зважає на наступне.

Так, право на правову допомогу гарантовано ст.ст.8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яким надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 №13-рп/2000, від 30.09.2009 №23-рп/2009 та від 11.07.2013 №6-рп/2013.

У рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно з ч.1 ст.132 КАСУ, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина третя вказаної статті).

За змістом ст.134 КАСУ, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, з огляду на принципи диспозитивності та змагальності, суд не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (висновок Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі №922/445/19, викладений у постанові від 03.10.2019).

Так, відповідно до ч.7 ст.139 КАСУ розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд зазначає, що докази понесення витрат позивачем подані разом із позовною заявою.

За приписами ч.9 ст.139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується постановами Верховного суду, наприклад у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.

Так, в питанні надання доказів суд звертає увагу на позиції Верховного Суду в постанові від 20.07.2021 у справі №922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Також, Верховний Суд у постанові від 05.05.2018 у справі №821/1594/17 наголосив на необхідності доведення та врахуванням того чи були витрати на правничу допомогу фактичними, а їх розмір обґрунтованим та розумним. Верховним Судом у постанові від 19.02.2019 у справі №803/1032/18 (касаційне провадження №К/9901/69188/18) підкреслюється, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

У пункті 154 рішення Європейського суду із прав людини від 07.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.

В підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу суду надано Договір про надання правової допомоги від 06.02.2025, Ордер серії СВ №1113755, Акт-розрахунок судових витрат, за яким адвокатом надані послуги щодо консультації позивача на суму 1000,00 грн, формування правової позиції 2000,00 грн, складання, виготовлення та подача позовної заяви на суму 2000,00 грн та забезпечення представництва інтересів позивача в суді на суму 1000,00 грн.

Таким чином, загальна вартість наданих послуг становить 6000 грн.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 08.02.2025 №40 позивачем здійснено оплату вказаних вище послуг з надання правничої допомоги.

Суд зазначає, що для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських послуг (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Суд звертає увагу, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 (справа №810/3806/18).

З аналізу наданих доказів вбачається, що понесені позивачем витрати в частині надання адвокатом послуг щодо забезпечення представництва інтересів позивача в суді на суму 1000,00 грн належними доказами не підтверджуються, оскільки розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами. Інші заяви по суті спору чи клопотання від представника позивача до суду не надходили.

А отже, такий вид правничої допомоги як забезпечення представництва інтересів позивача в суді на суму 1000,00 грн не відповідає критерію реальності адвокатських послуг

Суд також враховує, що вгідно з частиною 1 статті 139 КАСУ при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що позов задоволено частково, стягненню підлягає сума витрат на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Також при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір на суму 3 633,60 грн, з яких 2422, 40 грн має бути стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області солідарно.

Керуючись статтями 139, 227, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 12.08.2024 №01.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 14.01.2025 №01.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 для призначення пенсії за віком період проходження військової служби з 31.04.1982 по 03.05.1984, періоди роботи з 15.06.1981 по 31.08.1982, з 01.07.2000 по 31.10.2000, з 01.12.2000 по 31.12.2000, з 01.04.2001 по 31.10.2001, з 01.02.2002 по 27.03.2002, з 01.03.2007 по 31.07.2012, з 01.08.2012 по 26.05.2015, з 08.06.2015 по 31.12.2015 та з 05.08.2024 та призначити йому пенсію, відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1211,20 грн судового збору та 1750,00 грн витрат на правову допомогу, відповідно до частини задоволених вимог.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1211,20 грн судового збору та 1750,00 грн витрат на правову допомогу, відповідно до частини задоволених вимог.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, 83-а, м. Чернігів, ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, Одеська обл., Одеський р-н, 65012, ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (площа Народна, 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008 , ).

Повний текст рішення суду складено 16.07.2025.з

Суддя Л.О. Житняк