Справа № 160/11922/25
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління соціальної та ветеранської політики Криворізької районної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Управління соціальної та ветеранської політики Криворізької районної державної адміністрації (далі - відповідач, управління), в якій позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 04.07.2005 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, з 04.08.2005 року приведений до присяги державного службовця. На підставі наказу Управління соціальної та ветеранської політики Криворізької районної державної адміністрації від 18.12.2024 року №68-к позивача звільнено з посади начальника відділу обслуговування громадян та діловодства за угодою сторін згідно ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу». Позивач вважає, що відповідачем до розрахунку при звільненні протиправно не враховано грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за 2019, 2020, 2022, 2023 роки як одинокій матері в кількості 40 календарних днів та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби 20 років в кількості 15 днів. На заяву позивача про виплату грошової компенсації відповідачем повідомлено про відсутність підстав для такої виплати, оскільки наданих позивачем документів (довідки з навчального закладу доньки позивача та акта квартального комітету про те, що батько не брав участі у навчанні та вихованні доньки) недостатньо. Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з цією позовною заявою.
Ухвалою суду від 05.05.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому останній, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що в період проходження державної служби позивачем не надавалися підтверджуючі документи, що засвідчують статус одинокої матері, тому, у відповідача були відсутні законні підстави для здійснення нарахувань та виплати компенсації за відпустку, передбачену ст. 19 Закону України «Про відпустки». Наголошує на тому, що уповноваженими державою органами, які мають право робити висновки щодо неучасті батька у вихованні дитини, є суд та органи опіки і піклування. Також зазначає, що відповідно до наявних у відповідача даних позивач у 2021, 2022, 2023 роках не зверталась про надання соціальної додаткової відпустки. Відповідач не може здійснити будь-які розрахунки щодо нарахування відпустки, передбаченої ст. 19 Закону України «Про відпустки», оскільки відсутні підтверджуючі документи статусу позивача як одинокої матері. Крім того, стверджує про відсутність підстав для виплати грошової компенсації за не використані дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби 20 років в кількості 15 днів, оскільки на дату звільнення з позивачем були проведені всі розрахунки. З огляду на викладене, представник відповідача в задоволенні адміністративного позову просить відмовити.
27.05.2025 року судом зареєстровано відповідь на відзив, в якій зазначено, що сторона позивача категорично не погоджується з позицією відповідача, вважає її протиправною та такою, що не узгоджується з положеннями діючого законодавства України. Зазначає, що отримання додаткової відпустки є правом особи, а не обов`язком. Коли цим правом користуватися, це виключно бажання особи. Ніхто не має права втручатися у особисті немайнові права особи. Якщо працівник, що має право на відпустку, з яких-небудь причин не скористався цим правом за декілька попередніх років, він може використати цю відпустку пізніше. Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які необхідно пред`явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо. Відповідач у відзиві на позовну заяву з посиланням на лист Мінсоцполітики від 30.05.2014 р. №193/13/123-14 підтверджує, що надання роботодавцю одного з вище перелічених документів є достатнім доказом для отримання додаткової соціальної відпустки матері, яка виховує дитину без батька. У 2019, 2020, 2022, 2023 позивач не скористалася своїм правом на отримання додаткової соціальної відпустки, натомість надала до Управління соціальної та ветеранської політики Криворізької районної державної адміністрації довідку від 18.12.2024 р. №566 Криворізького ліцею академічного спрямування «Міжнародні перспективи» Криворізької міської ради з якої вбачається, що навчальний заклад підтверджує, що за час навчання у закладі з 2019 по 2024 р. батько доньки позивача - ОСОБА_2 дійсно не брав участі у вихованні доньки, не відвідував батьківські збори, не спілкувався з класним керівником щодо успішності доньки. У вищевказаній довідці зазначено, що навчанням та вихованням дівчинки займається мати. Документи аналогічного змісту - подавалися позивачем і раніше, зокрема, це довідка Департаменту освіти і науки Виконкому Криворізької міської ради відділу освіти Виконкому Централь-Міської районної у місті ради від 12.08.2021 року №625, довідка Криворізького ліцею академічного спрямування «Міжнародні перспективи» Криворізької міської ради від 11.04.2024 р. №157, акт про підтвердження факту відсутності участі батька у вихованні дитини від 22.04.2024 року складеного сусідами позивача та її доньки в якому також засвідчено, що з 2019 р. батько ОСОБА_3 фактично не проживає разом з дитиною та не приймає участі у її вихованні. Тобто фактично відповідач володів інформацією, що позивач є жінкою/матір`ю яка одна без батька виховує дитину, відповідач обізнаний був, шо позивач за 2019, 2020, 2022, 2023 рр. не скористалася своїм правом на додаткову соціальну відпустку, а отже при звільненні позивача зобов`язаний був виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток, як одинокій матері. Також у відповіді на відзив було зазначено, що Криворізький ліцей академічного спрямування «Міжнародні перспективи» Криворізької міської ради відповідно до рішення Криворізької міської ради від 27.05.2022 року №1316 «Про реорганізацію та перепрофілювання окремих комунальних закладів загальної середньої освіти Централь-Міського району» є правонаступником всіх прав і обов`язків Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів 31 КМР Дніпропетровської області, що підтверджується довідкою від 26.05.2025 р. №217. Також у довідці зазначено, що донька позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 31.08.2015 року та продовжує навчання у 10-Б класі в Криворізькому ліцеї академічного спрямування «Міжнародні перспективи» Криворізької міської ради. Відповідачем жодного разу не порушувалось перед позивачем питання відносно достовірності інформації, що зазначена у довідці №566 від 18.12.2024 року. Щодо тверджень про відсутність права на виплату грошової компенсації за додаткову відпустку за стаж державної служби 20 років зазначено, що робочий рік - це період часу, який за тривалістю рівний календарному року (12 місяців), але на відміну від календарного року обчислюється для кожного державного службовця не з 01 січня, а з дати призначення на посаду державної служби в державному органі. Щорічна основна оплачувана відпустка державному службовцю надається за робочий рік, відлік якого починається з дати призначення на посаду державної служби в державному органі, відповідно до затвердженого графіка. Право на щорічну основну оплачувану відпустку у державного службовця, який працює у державному органі понад один рік, виникає відразу з початком його нового робочого року. Разом з тим статтею 33 Закону № 3460 чітко не визначено який саме робочий рік працівника є останнім відпрацьованим робочим роком. Однак враховуючи положення статей 75, 79 КЗпП України, останнім відпрацьованим робочим роком, зазначеним у статті 33 Закону № 3460, може бути робочий рік державного службовця 2023-2024. На підставі вищевикладеного, право на щорічну додаткову відпустку за стаж державної служби за період 2024-2025 р. у кількості 15 днів позивач отримала - 04.08.2024 року.
Від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких управління наголошує, що позивачем у 2021 році було надано відповідачу довідку від 12.08.2021 № 625 з Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 про те, що батько не бере участі у вихованні дочки і як результат при звільненні вона отримала компенсацію за невикористані дні відпустки за 2021 рік. В 2024 надана довідка з Криворізького ліцею академічного спрямування «Міжнародні перспективи» Криворізької міської ради від 11.04.2024 № 157 і як результат позивач пішла в відпустку. Тобто ОСОБА_1 надавала довідки з закладів освіти за 2021 і 2024 роки в розрізі кожного року і тим самим скористалась своїм правом на соціальну відпустку. Але все ж таки і в довідці №566 зазначені роки (2021,2024), за які вже позивач скористалась своїм правом на соціальну відпустку. Тобто, позивач сама надає не достовірну інформацію, надаючи довідки за одні і ті ж роки з різних закладів освіти. Хоч і в 2022 році як зазначав позивач Криворізький ліцей академічного спрямування «Міжнародні перспективи» Криворізької міської ради є правонаступником всіх прав та обовязків Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1, але як Криворізький ліцей академічного спрямування «Міжнародні перспективи» Криворізької міської ради може з 2019 року надавати інформацію від імені Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1, якщо процес реорганізації відбувся з 2022 року. Більше того, прошу взяти до уваги, що під час дії воєнного стану з 2022 по 2023 роки всі діти навчались в онлайн форматі та більшість з них знаходились за межами міста по всій Україні та за кордоном, а більшість з батьків дітей - військовозобов`язані та захищають нашу країну, тому не мають змоги очного спілкування з дитиною і тому спілкуються у телефонному та онлайн режимі, але це не може свідчити про відсутність участі батька у вихованні дитини. Свідченням цьому є доказова інформація, яку сама позивач подавала до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, де батько ОСОБА_3 (доньки позивача) з 2023 року служить в лавах військової частини НОМЕР_2 , відповідно він фізично і не може відвідувати батьківські збори та спілкуватися з класним керівником, як зазначається безпосередньо в довідці № 566. Відповідно до наказу від 18.12.2024 № 68-К «Про звільнення ОСОБА_4 » їй було виплачено на дату звільнення грошову компенсацію за стаж державної служби 18 років в кількості 14 календарних днів та за стаж роботи 19 років в кількості 15 календарних днів. Право на виплату компенсації за додаткову відпустку за стаж державної служби 20 років в ОСОБА_1 настає 04.08.2025. Тлумачення позивача, що право на щорічну додаткову відпустку за стаж державної служби за період 2024-2025 років у кількості 15 днів отримала 04.08.2024 є абсурдним, оскільки відповідно до наказу від 18.12.2024 № 68-К «Про звільнення ОСОБА_4 » позивач 31 грудня 2024 року була звільнена та 01 січня 2025 року працювала вже в іншому органі місцевого самоврядування. Тому, право на отримання додаткової відпустки за стаж державної служби 20 років в кількості 15 календарних днів в ОСОБА_1 настане з 04.08.2025 за місцем державної служби де позивач наразі працює.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та записами трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 18.12.2003 року підтверджено, що остання з 04.07.2005 року по 31.12.2024 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, обіймала посади державної служби.
На підставі наказу Управління соціальної та ветеранської політики Криворізької районної державної адміністрації від 18.12.2024 року №68-к «Про звільнення ОСОБА_4 » останню звільнено з посади начальника відділу обслуговування громадян та діловодства управління 31.12.2024 року за угодою сторін відповідно до пункту 2 статті 86 Закону України «Про державну службу». Підстава: заява ОСОБА_4 від 18.12.2024 року. Затверджено до виплати грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки: за період роботи 04.07.2024-31.12.2024 в кількості 15 календарних днів; грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки: за стаж державної служби 18 років в кількості 14 календарних днів; стаж державної служби 19 років в кількості 15 календарних днів; грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за 2021 рік в кількості 10 календарних днів.
Довідкою Управління соціальної та ветеранської політики Криворізької районної державної адміністрації від 30.12.2024 року №4/1914/0-15, копія якої міститься у матеріалах справи, підтверджено виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки: за період роботи 04.07.2024-31.12.2024 в кількості 15 календарних днів; грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки: за стаж державної служби 18 років в кількості 14 календарних днів; стаж державної служби 19 років в кількості 15 календарних днів; грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за 2021 рік в кількості 10 календарних днів. Також зазначено, що додаткова соціальна відпустка за 2024 рік (наказ від 23.04.2024 №32-в) використана в повному обсязі.
Зазначене вище також підтверджується копією розрахунково-платіжної відомості працівника за грудень 2024 року.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 19.11.2008 року, копія якого міститься у матеріалах справи, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком останньої зазначено ОСОБА_2 .
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 22.05.2019 року у справі №216/889/19, яке набрало законної сили 25.06.2019 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 12.01.2007 року Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, за актовим записом № 4, від якого сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 .

22.04.2024 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про надання соціальної відпустки за 2024 рік як одинокій матері на 10 календарних днів. На заяві наявна резолюція: «В наказ».

23.12.2024 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за 2019, 2020, 2022, 2023 роки як одинокій матері. На підтвердження статусу одинокої матері позивачем надано наступні документи, копії яких містяться у матеріалах справи:

- довідка №625 від 1208.2021 року про те, що батько не бере участі у вихованні доньки, не відвідує батьківські збори, не цікавиться успіхами у навчанні, рекомендації педагогічного колективу не виконує, жодного разу до школи не з`явився, складена Криворізькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №1;

- акт про підтвердження факту відсутності участі батька у вихованні дитини від 22.04.2024 року, затверджений головою квартирного комітету №5;

- довідка від 11.04.2024 року №157 про те, що батько не бере участі у вихованні доньки, не відвідує батьківські збори, не спілкується з класним керівником щодо успішності доньки, складена Криворізьким ліцеєм академічного спрямування «Міжнародні перспективи» Криворізької міської ради;

- довідка від 18.12.2024 року №566 про те, що батько не бере участі у вихованні доньки, не відвідує батьківські збори, не спілкується з класним керівником щодо успішності доньки, складена Криворізьким ліцеєм академічного спрямування «Міжнародні перспективи» Криворізької міської ради.

Листом від 30.12.2024 року №4/1915/0-15 Управлінням соціальної та ветеранської політики Криворізької районної державної адміністрації повідомлено позивачу про те, що наданих документів не достатньо для виплати грошової компенсації. Також, зазначено, що для надання соціальної відпустки за попередні роки позивач не зверталася та не оновлювала необхідні документи у 2019, 2020, 2022, 2023 роках включно.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до статті 74 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Згідно статті 182-1 КЗпП України одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 цього Кодексу).

Спірні правовідносини також регулюються положеннями Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року, № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 504/96-ВР державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Положеннями статті 4 Закону № 504/96-ВР встановлено такий вид відпустки, як: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16 1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18 1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону № 504/96-ВР одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (ст. 73 КЗпП України).

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159.

Розмір грошового зобов`язання, що підлягає стягненню визначається відповідно до приписів Порядку № 100, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року.

Відповідно до статей 18-1-18-3 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 року № 2811-XII одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і у тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умов, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною).

Також визначення «одинокої матері» наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та пункті 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки».

Так, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері.

Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо, необхідно також підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2020 року у справі № 520/2226/19 зробив висновок про те, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити матері, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Тому, для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця.

Суд приходить до висновку, що мати дитини, яка утримує та виховує дитину без участі батька, має право на соціальну відпустку тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів, однак виключно за умови надання роботодавцю документів, які підтверджують відповідний статус в період перебування з ним у трудових відносинах.

Судом встановлено, що 23.12.2024 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за 2019, 2020, 2022, 2023 роки як одинокій матері. На підтвердження статусу одинокої матері позивачем надано наступні документи, копії яких містяться у матеріалах справи:

- довідка №625 від 1208.2021 року про те, що батько не бере участі у вихованні доньки, не відвідує батьківські збори, не цікавиться успіхами у навчанні, рекомендації педагогічного колективу не виконує, жодного разу до школи не з`явився, складена Криворізькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №1;

- акт про підтвердження факту відсутності участі батька у вихованні дитини від 22.04.2024 року, затверджений головою квартирного комітету №5;

- довідка від 11.04.2024 року №157 про те, що батько не бере участі у вихованні доньки, не відвідує батьківські збори, не спілкується з класним керівником щодо успішності доньки, складена Криворізьким ліцеєм академічного спрямування «Міжнародні перспективи» Криворізької міської ради;

- довідка від 18.12.2024 року №566 про те, що батько не бере участі у вихованні доньки, не відвідує батьківські збори, не спілкується з класним керівником щодо успішності доньки, складена Криворізьким ліцеєм академічного спрямування «Міжнародні перспективи» Криворізької міської ради.

З огляду на викладене, суд зазначає, що у спірний період позивач мала право на отримання додаткової відпуски тривалістю 10 календарних днів за кожен рік, тобто у загальному розмірі 40 календарних днів за 2019, 2020, 2022, 2023 роки, оскільки об`єктивно позивач була одинокою матір`ю.

Наведені обставини спростовують доводи відповідача про те, що позивач не підтвердила належними та допустимими доказами свій статус як одинокої матері.

Вказані обставини також підтверджуються тим, що під час проходження державної служби позивачем було отримано грошову компенсацію за 2021 рік та додаткову соціальну відпустку як одинокій матері у 2024 році, про що свідчить резолюція: «В наказ» на заяві позивача від 22.04.2024 року про надання соціальної відпустки за 2024 рік як одинокій матері на 10 календарних днів.

З огляду на викладене, суд зазначає, що позивач мала право на отримання додаткової відпуски за 2019, 2020, 2021, 2022 роки як така, що має статус одинокої матері. Відповідно, позивач мав право на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку при звільненні.

Доводи відповідача про те, що позивач не звертався до відповідача із проханням надання соціальної відпустки як одинокій матері та необхідними документами не впливає на вирішення суті позовних вимог, оскільки чинне законодавство України передбачає право працівника на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у разі звільнення працівника, яке не залежить від бажання позивача скористатися і отримати таку соціальну відпустку.

Вказана правова позиція узгоджується з постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.06.2020 року № 160/12528/19 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.04.2019 року у справі №810/352/17.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу на день звільнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за 2019, 2020, 2022, 2023 роки як одинокій матері в кількості 40 календарних днів є обґрунтованими та підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи, та відповідно підлягають задоволенню.

При цьому суд зазначає, що відсутні підстави для визначення складових грошового забезпечення, з яких слід обчислювати цю компенсацію. Суд зазначає, що у цій справі перевіряє правомірність дій/бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за цю відпустку та приймає рішення зобов`язального характеру. При цьому, не переймає на себе обов`язки відповідача та не здійснює підрахунок суми компенсації за цю невикористану відпустку.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

За таких обставин, суд вважає, що належним способом захисту для відновлення порушених прав та інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як одинокій матері за 2019, 2020, 2022, 2023 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

Щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби за 2024 - 2025 рр. в кількості 15 календарних днів, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. ст. 57, 58 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна та щорічна додаткова відпустка; за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 року №270, державним службовцям, які мають стаж державної служби понад 5 років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день. Починаючи з шостого року стажу державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік. Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів. Крім того, у пункті 3 зазначено, що додаткова відпустка конкретної тривалості надається державним службовцям після досягнення відповідного стажу державної служби; у пункті 4 вказано: додаткова відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток.

Відповідно до п. 9 вказаного Порядку, під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки.

Згідно роз`яснення Головного Управління державної служби України, що викладено у листі від 21.01.2011 року №474/12-11 щодо компенсації за невикористану додаткову відпустку за вислугу років при звільненні з державного органу, зазначено, що виникнення у державних службовців права на додаткову оплачувану відпустку та її тривалість знаходяться у прямій залежності від наявності у державного службовця відповідного стажу державної служби.

Тому, надання додаткової відпустки певної тривалості, а також виплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні державного службовця залежить лише від наявності у державного службовця стажу державної служби, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1994 року №250, що дає право на надання вказаної відпустки, а не від відпрацьованого державними службовцями часу у відповідному робочому році.

Як встановлено судом, позивач на час звільнення 31.12.2024 року мала право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки: за стаж державної служби 18 років в кількості 14 календарних днів; стаж державної служби 19 років в кількості 15 календарних днів.

Разом з тим, згідно матеріалів справи, позивача призначено на посаду державної служби з випробувальним терміном 04.07.2005 року, приведено до присяги державного службовця 04.08.2005 року, та звільнено з 31.12.2024 року. Відтак, 20 років стажу державної служби позивач мав би з 04.07.2025 року.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у цій частині, з огляду на те, що станом на день звільнення 31.12.2024 позивач не набула стажу державної служби 20 років та відповідно права на компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби 20 років.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по дату фактичного розрахунку, яка за період з 31.12.2024 року по 24.02.2025 року становить 45 944,34 грн, суд зазначає наступне.

Відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону - виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Водночас, за змістом ч. 2 ст. 117 КЗпП України за наявності спору щодо розміру належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли цей спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України. Якщо ж спір вирішено частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17.

У зазначеній постанові від 26.02.2020 року Велика Палата Верховного Суду також вказала, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

У постанові від 26.06.2019 року у справі № 766/9584/18 Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок щодо застосування ч. 2 ст. 117 КЗпП України, відповідно до якого, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних з затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином за змістом статей 116 і 117 КЗпП України та відповідно до правових позицій Верховного Суду, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку є видом відповідальності роботодавця за порушення строків виплати належних працівнику безспірних сум. Тому, позовні вимоги про нарахування та виплату позивачу середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зі служби (до настання дати, з якої така виплата стає обов`язком відповідача) є передчасними та звільняє відповідача від негативних наслідків, передбачених зазначеними вище нормами Кодексу законів про працю України.

Необхідність застосування такого підходу при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 (враховано судами попередніх інстанцій при прийнятті рішень у цій справі), постановах Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19, від 20.01.2021 року у справі №200/4185/20-а, від 04.09.2020 року у справі №260/348/19, від 12.08.2020 року у справі №400/3365/19.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

З огляду на зазначене у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині слід відмовити.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до положень Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та законів України, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів.

За змістом статей 23 та 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до пп. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.

Аналогічні положення містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За приписами ч. 5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту цієї норми випливає, що в такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у сумі 10000 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, та не надано жодних змістовних обґрунтувань та належних доказів заподіяння їй моральної шкоди, розрахунок зазначеної суми, якими діями відповідача були спричинені моральні страждання, які зажадали здійснення додаткових заходів для отримання необхідної інформації, окрім позовної заяви до суду.

За сукупністю наведених обставин, суд вважає, що підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача відсутні, тому, в цій частині позовних вимог суд відмовляє.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не спростував доводів позовної заяви щодо вчинення протиправної бездіяльності у відношенні позивача. Натомість, позивачем частково доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, наступне.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем при зверненні до суду понесені документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду в розмірі 1211,20 грн.

Таким чином, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 605,60 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн суд зазначає таке.

Згідно із ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно із ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Клопотань про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу представником відповідача не заявлено.

При цьому, відповідач надав заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки такі витрати є неспівмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Судом встановлено, що 13.02.2025 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Перман» укладено Договір №13/02-1-2025 про надання правової допомоги.

При цьому, згідно пункту 6.1 Договору останній набирає чинності з моменту його підписання та діє до 13.02.2025 року.

Також, у матеріалах справи наявна копія попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, яка становить 20000,00 грн.

Водночас, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження сплати позивачем за надані послуги з правничої допомоги.

Відтак, у зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження наданих послуг з правничої допомоги та здійснення оплати за надані послуги, відсутні підстави для стягнення з відповідача 20000,00 грн судових витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 72-77, 90, 139, 177, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціальної та ветеранської політики Криворізької районної державної адміністрації (53080, Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Новий шлях, вул. Меліоративна, буд. 45-А, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління соціальної та ветеранської політики Криворізької районної державної адміністрації щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 на день звільнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за 2019, 2020, 2022, 2023 роки, як одинокій матері в кількості 40 календарних днів.

Зобов`язати Управління соціальної та ветеранської політики Криворізької районної державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за 2019, 2020, 2022, 2023 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціальної та ветеранської політики Криворізької районної державної адміністрації () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці, повний текст рішення складено та підписано 14.07.2025 року.

Суддя О.М. Неклеса