Справа № 300/5082/24
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/5082/24 пров. № А/857/28819/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Матковської З.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року (головуючий суддя: Тимощук О.Л., місце ухвалення - м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -

встановив:

ОСОБА_1 , 26.06.2024, звернулася з позовом до суду, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 15.01.2024 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 08.01.2024 дня звернення за призначенням пенсії, з урахуванням періоду з 01.08.1988 по 10.10.2017 до спеціального стажу за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Обґрунтовує позов тим, що вона з 01.08.1988 по 03.01.2024 працювала викладачем по класу фортепіано Калуської дитячої музичної школи. Після звільнення роботи 08.01.2024 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років. Проте рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області № 55 від 15.01.2024 позивачці було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, оскільки, на переконання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Дитяча музична школа Управління культури, національностей та релігій Калуської міської ради не відноситься до Міністерства освіти, а відтак відповідачем не зараховано до спеціального стажу за вислугу років ОСОБА_1 період з 01.08.1988 по 10.10.2017 згідно записів трудової книжки. Вважає рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області протиправним та таким, що порушує право на соціальний захист, оскільки таке прийняте з порушенням норм Законів України «Про пенсійне забезпечення» та «Про позашкільну освіту».

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 55 від 15.01.2024 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 08.01.2024, зарахувавши до спеціального стажу період роботи з 01.08.1988 по 10.10.2017.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (код ЄДРПОУ - 20490012) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривні 48 копійок.

Із цим судовим рішенням суду першої інстанції не погодилося Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та оскаржило в апеляційному порядку. Вважає його таким, що винесено з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що у відповідності до чинного законодавства Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не має повноважень на вчинення будь-яких інших дій з приводу пенсійного забезпечення позивачки, у тому числі за рішенням суду, оскільки остання не перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та проживає на території, що обслуговується Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

Зазначає, що за наданими документами до спеціального стажу не зараховано період з 01.08.1988 по 10.10.2017 згідно записів трудової книжки та довідки № 80 від 28.12.2023, оскільки Дитяча музична школа Управління культури, національності та релігій Калуської міської ради не відноситься до Міністерства освіти.

Вважає, що оскільки ОСОБА_1 не має необхідного спеціального стажу 26 років 6 місяців, тому відсутні законні підстави для призначення пенсії відповідно до п. 2-1 розділу розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058 з урахуванням вимог ст. 55 Закону № 1788.

Отже, дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не суперечать чинному законодавству України, тому підстави для задоволення вимог позивачки повністю відсутні.

Позивачкою відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційні скарги подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01.08.1988 (а. с. 19) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серед іншого:

01.08.1988 зарахована викладачем по класу фортепіано у Калуську дитячу музичну школу № 2;

20.06.2013 переведена на посаду викладача по класу фортепіано Калуської дитячої музичної школи управління культури, національностей та релігій Калуської міської ради;

03.01.2024 звільнена з посади викладача по класу фортепіано за угодою сторін.

Також, відповідно до довідки Дитячої музичної школи Управління культури, національності та релігій Калуської міської ради № 80 від 28.12.2023 ОСОБА_1 з 01.08.1988 по даний час займає посаду викладача по класу фортепіано Калуської дитячої музичної школи (зворотна сторона а.с. 20).

ОСОБА_1 08.01.2024 звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років (а.с. 119, 120).

Заяву позивача про призначення пенсії за принципом екстериторіальності передано на розгляд в ГУ ПФУ в Запорізькій області, яке за результатами розгляду документів, доданих до заяви прийняло рішення № 55 від 15.01.2024 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю стажу роботи за вислугу років станом на 11.10.2017 не менше 26 років 06 місяців (а.с. 83).

Відповідно до змісту зазначеного рішення, страховий стаж ОСОБА_1 становить 38 років 07 місяців 17 днів, стаж особи як працівника освіти 00 років 00 місяців 00 днів. До спеціального стажу не зараховано період роботи з 01.08.1988 по 10.10.2017 згідно записів трудової книжки та довідки № 80 від 28.12.2023, оскільки Дитяча музична школа Управління культури, національності та релігій Калуської міської ради не відноситься до Міністерства освіти.

Не погодившись із таким рішенням пенсійного органу, з метою захисту порушеного права, позивачка звернулася з позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належними документами підтверджено, що позивачка працювала на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, позивачкою не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції, а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення суду у частині задоволення позову.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми визначають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Як передбачено частинами 1 та 2 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно положень ст. 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Як передбачено пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набув чинності з 01.04.2015 пункт «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

У подальшому, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII до статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016 також було внесено зміни, відповідно до якого пункт «е» вказаної статті має наступний зміст: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Отже, Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Конституційний Суд України приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

Тобто, з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Так, 03 жовтня 2017 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII, яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Згідно пункту 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Також Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-XII, після внесення яких вказаний пункт викладений у наступній редакції: «До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».

Таким чином, враховуючи положення пункту 2-1 та пункту 16 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, пенсія за вислугу років згідно положень пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.

Отже, для призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України №1788-XII, спеціальний стаж роботи станом на 11.10.2017 повинен становити не менше 25 років, як це було передбачено вказаною нормою пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом № 911-VIII.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 по справі № 440/1286/20.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 01.08.1988 по 03.01.2024 працювала на посаді викладача по класу фортепіано Калуської дитячої музичної школи.

Станом на 11.10.2017 стаж її роботи як працівника освіти становив 29 років 02 місяці 10 днів.

Однак, до спеціального стажу ОСОБА_1 пенсійним органом не зараховано період з 01.08.1988 по 10.10.2017, оскільки, на переконання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Дитяча музична школа Управління культури, національності та релігій Калуської міської ради не відноситься до Міністерства освіти.

Разом з тим, Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі, також - Перелік № 909) установлено заклади освіти і посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років у позашкільних навчальних закладах: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

За приписами статті 28 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 № 1060-ХІІ (далі - Закон № 1060-XII) система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.

Згідно зі статтею 29 Закону № 1060-XII структура освіти включає, поряд з іншими видами, також позашкільну освіту.

Статтею 12 Закону № 1841-III «Про позашкільну освіту» та пункту 6 Переліку типів позашкільних навчальних закладів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2011 № 433 передбачено, що до позашкільних навчальних закладів відносяться початкові спеціалізовані мистецькі навчальні заклади (школи естетичного виховання: музичні, художні, хореографічні, театральні, хорові, мистецтв та інші).

Відповідно до статті 21 Закону № 1841-III право на пенсію за вислугою років мають педагогічні працівники позашкільних навчальних закладів за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.

Колегія суддів звертає увагу, що на спірні правовідносини поширюється також дія Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 № 963, який відносить посаду викладач до педагогічних посад.

Враховуючи наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема у сфері пенсійного забезпечення викладачів у позашкільних закладах освіти, а також з метою реалізації положень статті 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30.01.2019 у справі № 876/5312/17 та від 13.02.2019 у справі № 233/4308/17 дійшла висновку, що викладачі позашкільних навчальних закладів, які входять до структури освіти України, мають право отримання пенсії за вислугу років, в тому числі музичних шкіл та шкіл мистецтв.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що стаж роботи викладачем в музичній школі має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не була передбачена затвердженим Переліком № 909.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 05 червня 2024 року в справі № 300/2555/22.

Як передбачено статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01.08.1988, ОСОБА_1 з 01.08.1988 по 03.01.2024 працювала на посаді викладача по класу фортепіано Калуської дитячої музичної школи.

Вказані записи не містять виправлень, описок, підчищень, а тому є належними та допустимими доказами, які підтверджують період її роботи.

Також період роботи ОСОБА_1 з 01.08.1988 по час видачі (28.12.2023) на посаді викладача по класу фортепіано Калуської дитячої музичної школи підтверджується довідкою Дитячої музичної школи Управління культури, національності та релігій Калуської міської ради № 80 від 28.12.2023.

Окрім того, на підтвердження спірного періоду роботи позивачкою додатково надано копії наказів, атестаційних листів, посвідчення про підвищення кваліфікації, свідоцтва про підвищення кваліфікації, довідок (а.с. 20-73).

Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції вважає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, відмовляючи позивачці у призначенні пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-XII, діяло не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачений чинним законодавством, оскільки на момент звернення з заявою про призначення пенсії, ОСОБА_1 мала право на призначення пенсії за вислугу років, так як її спеціальний страховий стаж становив більше 25 років.

Крім того, оскільки починаючи з 30.03.2021 набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України № 25-1 від 16.12.2020 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», якою передбачено застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальноості при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії, починаючи з 01.04.2021, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для належного захисту порушеного права позивачки, шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 55 від 15.01.2024 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 08.01.2024, зарахувавши до спеціального стажу період роботи з 01.08.1988 по 10.10.2017.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що інші зазначені Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводяться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024 року у справі № 300/5082/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді З. М. Матковська
В. В. Ніколін