Справа № 640/19686/20
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2025-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо непоновлення пенсії позивачці;

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці, викладене в листах Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.06.2020 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести поновлення виплати пенсії позивачці з 07.10.2009 року на вказаний нею банківський рахунок відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що позивач до 1998 року отримувала пенсію за віком, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв`язку з чим виплату пенсії їй було припинено. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, сторона позивача звернулась із заявою від 02.04.2020 року до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо поновлення виплати пенсії на вказаний позивачем банківський рахунок відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Водночас, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.06.2020 року позивачу було відмовлено у задоволенні її заяви, посилаючись на те, що позивачем не було дотримано вимоги щодо особистого звернення за поновленням пенсії та не було пред`явлено паспорт громадянина України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та вважаючи його протиправним, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.08.2020 року у справі №640/19686/20 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.

06.10.2020 року від представника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до суду надійшов відзив по справі, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт громадянина України.

Також відповідач у відзиві посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду з вказаним адміністративним позовом.

30.04.2021 року від сторони позивача надійшла відповідь на відзив, заперечень на яку від відповідача до суду не надходило.

На виконання положень п.2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №2825-ІХ, адміністративну справу №640/19686/20 було направлено для подальшого розгляду до Одеського окружного адміністративного суду, та яка надійшла до суду 19.02.2025 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду, адміністративна справа №640/19686/20 була передана судді Білостоцькому О.В.

Ухвалою суду від 25.02.2025 року адміністративну справу №640/19686/20 було прийнято до розгляду та розпочато її розгляд спочатку зі стадії відкриття провадження у справі, а також вирішено проводити її розгляд в спрощеному позовному провадженні без виклику (повідомлення) сторін в порядку, визначеному ч. 5 ст. 262 КАС України.

Ухвалою суду від 20.05.2025 року провадження у справі №640/19686/20 було зупинено відповідно до п.6 ч.2 ст.236 КАС України та у подальшому поновлено ухвалою суду від 11.07.2025 року після виконання Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві доручення суду та надіслання до суду додаткових письмових доказів, зокрема, оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.06.2020 року.

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 , громадянка України, з 1998 року виїхала до Ізраїлю на постійне місце проживання.

Як зазначено в адміністративному позові позивач отримувала пенсію за віком, але з 1999 року після виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю виплата пенсії їй була припинена.

02.04.2020 року представником позивача, який діяв на підставі нотаріальної довіреності, до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві була направлена нотаріально засвідчена та апостильована особиста заява позивача про поновлення виплати їй пенсії.

Листом від 29.04.2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило у поновленні позивачу виплати пенсії, посилаючись на те, що оскільки ОСОБА_1 не перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду, то її пенсійна справа з органів праці та соціального захисту населення не передавалась.

Листом від 04.06.2020 року Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації надіслало на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві архівну пенсійну справу позивача.

Рішенням від 17.06.2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві відмовило у поновленні позивачу у виплаті пенсії, посилаючись на те, що позивачем не було дотримано вимоги щодо особистого звернення за поновленням пенсії та не було пред`явлено паспорт громадянина України.

Не погодившись із вищевказаною відмовою та вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзив, відповідь на відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій закріплені у Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно ч.1 ст.47 Закону №1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Постановою правління Пенсійного фонду України від №22-1 від 25.11.2005 року було затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 7 липня 2014 року №13-1) (далі Порядок №22-1) (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно п.1.5 Порядку №22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Відповідно до п.2.8 Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

За п.2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналізуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що для поновлення виплати пенсії заявнику необхідно звернутися безпосередньо до пенсійного органу за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії із документом, що посвідчує особу заявника.

При цьому, відсутні вказівки на те, що заявник повинен звертатися до органу ПФУ особисто.

Як вже зазначено судом раніше, представник позивача, діючи на підставі нотаріально засвідченої та апостильованої довіреності, 02.04.2020 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві області із заявою про поновлення виплати позивачу пенсії.

Водночас, 17.06.2020 року рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві представнику позивача було відмовлено в поновленні виплати пенсії, оскільки не було дотримано вимоги щодо особистого звернення за поновленням пенсії та не було пред?явлено паспорт громадянина України.

За ч.1 ст.237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч.1 ст.239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно ч.3 ст.244 Цивільного кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Тобто, в контексті спірних правовідносин, за наявності довіреності позивача, виданої від 13.10.2019 року (а.с. 71-74), зокрема, але не виключно, на ім`я Вадима Меламеда, зазначена особа може вчиняти від імені ОСОБА_1 будь-які правочини, право на які надані їй за довіреністю, зокрема, бути представником позивача в органах Пенсійного фонду України.

З цього приводу суд зауважує, що у вищезазначених приписах Порядку №22-1 не міститься посилань щодо того, що заява про поновлення виплати пенсії може подаватися виключно за особистою участю заявника. Тобто, Порядок №22-1 не виключає можливості подання такої заяви представником особи за довіреністю, за умови наявності у такого представника необхідного пакету документів.

Вимога пенсійного органу щодо особистого звернення позивача з заявою про поновлення виплати пенсії, ставить її право на соціальний захист в залежність від місця проживання (перебування), що є неприпустимим.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Вищевказаний висновок релевантний до правової позиції Верховного Суду у постановах від 31.03.2021 року по справі №0440/7137/18, від 17.03.2021 року по справі №454/2238/16-а та від 21.12.2020 року по справі №229/4165/17.

Така позиція була також висловлена П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові від 06.09.2022 року по справі №540/7596/21.

Доводи відповідача про те, що заява позивача може бути передана в Пенсійний фонд тільки нею особисто не тільки звужує конституційне право на звернення за допомогою через уповноваженого представника, а й значною мірою унеможливлює право заявника на поновлення виплати її пенсії.

За таких обставин, твердження відповідача про порушення позивачем вимог Порядку №22-1 та необхідності особисто звернутися з заявою про поновлення виплати пенсії суд вважає безпідставними, з огляду на що відповідач помилково дійшов до висновку про відсутність у позивача права на поновлення виплати їй пенсії.

Суд звертає увагу сторін, з огляду на приписи Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на отримання пенсії не може бути обмежено. Не виплата пенсії, яка гарантована Конституцією України, є прямим порушенням статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи, пов`язані з правом власності, визнав та утвердив у практиці принцип рівноправності, який випливає зі ст. 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема, така позиція Суду була закріплена у постанові ЄСПЛ у справі «Пайн Веллей Девелоупментс Лтд. та інші проти Ірландії» від 29 листопада 1991 року. Порушенням «мирного володіння майном», яке належить фізичним та юридичним особам, є, по суті, будь-яке втручання у право власності зазначених осіб. Саме таке втручання може мати форму позбавлення можливості використовувати об`єкти, які належать на праві власності зазначеним особам, ненадання передбачених у законодавстві дозволів, інших форм перешкоджання реалізації права власності. Як правило, суб`єктами останніх із форм втручання у право власності є державні органи та посадові особи.

Щодо інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає за необхідне зауважити, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.06.2020 року та необхідність його скасування.

Щодо заявлених вимог зобов`язального характеру, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Як вже було зазначено вище, за п.1.5 Порядку №22-1 заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

З огляду на встановлені обставини у справі №640/19686/20 суд вважає необхідним для належного захисту прав та інтересів позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву позивача від 02.04.2020 року про поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

В іншій частині позовних вимог зобов`язального характеру слід відмовити з вищенаведених підстав.

Крім того суд з приводу зобов`язальної вимоги позивача в частині поновлення виплати їй пенсії за віком з 07.10.2009 року зазначає, що з наданих до суду заяв позивача від 02.01.2020 року до ГУ ПФУ у Київській області (а.с. 75-77) та 02.04.2020 року до ГУ ПФУ в м. Києві (а.с. 84-86) про поновлення виплати пенсії не вбачається, що позивач просила пенсійні органи поновити виплату їй пенсії саме з 07.10.2009 року, як і не вбачається, що відповідач (ГУ ПФУ в м. Києві) розглядав та приймав конкретне рішення в цій частині позовних вимог (поновлення виплати пенсії саме з 07.10.2009 року).

Крім того судом із заяви позивача від 02.04.2020 року до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не вбачається зазначення нею конкретного банківського рахунку для виплати поновленої пенсії.

Щодо позовних вимог в частити виплати компенсації втрати частини доходу, суд зазначає наступне.

Згідно із п. 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі Порядок №159), компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Згідно з ст. 3, 4, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Виплата компенсації здійснюється за рахунок відповідного бюджету - підприємства, установи або організації, який фінансується з державного бюджету.

Таким чином, основною умовою для виплати компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, а саме добровільно чи на виконання рішення суду.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 листопада 2014 року № 21-518а14.

Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Таким чином, суд дійшов висновку про передчасність заявленої вимоги так як належна сума пенсійних виплат позивачу відповідачем ще не нарахована та виплачена, а тому позовні вимоги в цій частині, як передчасні, задоволенню не підлягають.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив раніше у постановах від 11 липня 2017 року (справа №21-2003а16) та Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2018 року (справа № 336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№ 523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17).

Приписами ч. 5 ст. 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо посилань відповідача на факт пропуску позивачем строку для звернення до суду із вказаним позовом, суд зазначає наступне.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як було встановлено судом, позивач в межах вказаної адміністративної справи оскаржує рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.06.2020 року про відмову у поновленні пенсії, а до Окружного адміністративного суду міста Києва з вказаним адміністративним позовом вона звернулась 21.08.2020 року.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що позивачем не було пропущено шестимісячного строку звернення до адміністративного суду.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір, що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи наявність підстав для задоволення основної позовної вимоги позивача, суд вважає необхідним стягнути на її користь суму сплаченого нею судового збору у розмірі 840,80 грн. з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.06.2020 року про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву від 02.04.2020 року про поновлення ОСОБА_1 виплати пенсії за віком та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 840,80 грн.

Відповідно до абз. 6 п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №2825-ІХ від 13.12.2022 року рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп. 15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України,

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне найменування сторін по справі:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ).

Суддя О.В. Білостоцький