Справа № 380/13825/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/13825/24 пров. № А/857/8940/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О.І.

Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної установи «Львівська установа виконання покарань №19» на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гавдик З.В.), ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження в м. Львові 30 січня 2025 року у справі № 380/13825/24 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Львівська установа виконання покарань №19» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

27.06.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної установи «Львівська установа виконання покарань №19», просив визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати Державну установу «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за шість місяців у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, з урахуванням середньоденного грошового забезпечення станом на дату звільнення 30 грудня 2022 року, обчисленого відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року позов задоволено: визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)» щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; стягнуто з Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)» на користь ОСОБА_1 88178,27 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з відрахуванням податків та обов`язкових платежів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не провів з позивачем на день його виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення розрахунок у повному обсязі, то позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні. Згідно з довідкою про доходи за два останні місяці служби перед звільненням (жовтень-листопад 2022 року) становив 52749,10 грн (23009,30 грн + 29739,80), кількість календарних днів за жовтень-листопад 2022 року становить 61 день, а відтак середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становить 864,73 грн. Оскільки період за час затримки розрахунку при звільненні становить 182 календарних дні, отже сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаного правового регулювання і встановлених судом обставин, становить 157380,86 грн (864,73 грн х 182 календарний день). Водночас зазначив, що з огляду на фактичні обставини цієї справи (дати звільнення позивача з військової служби та проведеного з ним розрахунку) ураховує приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, якою законодавець обмежив виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна установа «Львівська установа виконання покарань №19» подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року та в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що обов`язковою умовою покладення на роботодавця відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні є вина роботодавця, частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Водночас, жодного умислу або необережності з боку відповідача у даному випадку немає і не може бути. На виконання вказівки Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції за №13.14/607 від 22.03.2018 установа щомісячно інформує через Міністерство юстиції про існуючу заборгованість, однак фінансування на вказані цілі є завжди недостатнім. Зазначив, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем за неотримане речове майно складав суму 15931,11 гривень, між тим відповідно оскаржуваного судового рішення відповідач зобов`язаний сплатити в рази більшу суму, що слід вважати покаранням відповідача, водночас за відсутності його вини у недостатності бюджетного фінансування для повного і своєчасного розрахунку.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» звільнений з Державної кримінально-виконавчої служби України в запас (з постановкою на військовий облік 30.12.2022 за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням), у спеціальному званні майор внутрішньої служби.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.04.2024 у справі №380/2445/24 визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно. Зобов`язано Державну установу «Львівська установа виконання покарань (№ 19)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 15931,11 грн. згідно довідки № 0011 від 30.12.2022.

Як зазначає відповідач, судове рішення виконано у повному обсязі 10.07.2024.

Водночас, позивач вважаючи, що оскільки у день звільнення з військової служби відповідачем не виплачено йому всіх належних сум, то відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, який не було йому виплачено, у зв`язку із чим звернувся до суду з вказаним позовом.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Враховуючи положення статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Законом №2352-ІХ від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022, у статтю 117 КЗпП України внесені зміни, а саме обмежено шестимісячним строком проведення виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

До змін, внесених Законом № 2352-ІХ, Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладена в ній позиція (зокрема, щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Проте, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Водночас, Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 вказала, що у зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим. Судом касаційної інстанції зазначено, що з прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

Так, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі, який визначений у позовній заяві, охоплюється періодом чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022).

Таким чином, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України в редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 14 березня 2025 року у справі №380/3437/24.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що підставою для звернення з цим позовом до суду стала виплата компенсації за неотримане речове майно у сумі 15931,11 грн. на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.04.2024 справі №380/2445/24.

Оскільки під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що виплата позивачу компенсації за неотримане речове майно на виконання рішення суду у справі №380/2445/24 є правовою підставою для виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що виплата, установлена статтею 117 КЗпП України, має компенсаторний характер і за своєю правовою суттю є різновидом юридичної відповідальності роботодавця за невиконання ним обов`язку повністю розрахуватися з працівником у день його звільнення.

Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 420/6591/23 констатував, що за такого правового регулювання, працівник, з яким невчасно розрахувалися при звільненні і який в судовому порядку довів своє право отримати недоплачені йому суми під час розрахунку при звільненні, має право на отримання передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування.

Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд першої інстанції правильно врахував положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), відповідно до якого у спірному випадку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з першого дня після звільнення, а закінчуватися днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником.

Так, як це правильно визначив суд першої інстанції, згідно з довідкою про доходи ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)» від 14 листопада 2024 року № 130 розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (жовтень-листопад 2022 року) становив 52749,10 грн (23009,30 грн + 29739,80), кількість календарних днів за жовтень-листопад 2022 року становить 61 день, отже середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становить 864,73 грн (52749,10 грн/61 календарний день). Щодо зазначено розрахунку відповідачем заперечень не висловлено.

Водночас, період за час затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок випалити позивачу середнє грошове забезпечення, з урахуванням статті 117 КЗпП України (не більш як за шість місяців) обчислюється з 31 грудня 2022 року (наступний день після звільнення) по 30 червня 2023 року (включно) та становить 182 календарних дні.

Отже, сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаного правового регулювання і встановлених судом обставин, становить 157380,86 грн (864,73 грн х 182 календарний день), як це правильно зазначив суд першої інстанції у мотивувальній частині судового рішення.

Водночас у резолютивній частині суд першої інстанції зазначив суму до стягнення - 88178,27, що є опискою, яка підлягає виправленню судом першої інстанції.

Оскільки вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що належним та ефективним способом захисту в межах спірних правовідносин є саме стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас суд апеляційної інстанції зауважує, що спосіб захисту порушеного права, визначений приписами статті 117 КЗпП України є стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, що в силу приписів ч. 2 ст.9 КАС України, правильно застосована судом першої інстанції.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскільки відповідач не провів з позивачем на день його виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення розрахунок у повному обсязі, то позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, встановивши фактичні обставини справи, проте допустив описку, яка підлягає виправленню.

Водночас, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись статтями 139, 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Львівська установа виконання покарань №19» залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний