Справа № 280/3674/25
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2025 року Справа № 280/3674/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Батрак І.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить:

визнати протиправною та скасувати відмову відповідача у звільненні з військової служби позивача згідно з рапортом від 08.04.2025;

зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби згідно з пп. г п. 2 ч. 4 та абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю 1 групи, згідно з поданим рапортом останнього від 08.04.2025.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що громадянин України ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить службу у ВЧ НОМЕР_1 . Вказує, що 08.04.2025 звернувся до командування військової частини із рапортом про звільнення зі служби, на підставі на підставі пп. г п. 2 ч. 4 та абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме- необхідність здійснення постійного догляду за одним із свої батьків, який є особою з інвалідністю 1 групи, до якого додано перелік завірених належним чином документів, зазначених у рапорті. За вказаною підставою військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби у разі наявності у нього необхідності здійснювати догляд за особою з інвалідністю 1 групи. При цьому, підставою звільнення є не лише потреба особи з інвалідністю 1 групи у постійному догляді, а і наявність у військовослужбовця необхідності такого догляду, тобто встановленого законодавством обов`язку здійснювати постійний догляд. Вважає, що позивачем при поданні рапорту про звільнення його з військової служби, була дотримана процедура подання ним відповідного рапорту та необхідних документів на підтвердження того факту, що він має право бути звільненим з військової служби у зв`язку з необхідністю ним здійснення постійного догляду за батьком з наявною у неї інвалідністю 1 групи.

Ухвалою судді від 12.05.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ст. 262 КАС України. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 15.05.2025 у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.

Відповідач позов не визнав, 19.05.2025 через систему «Електронний суд» надав до суду відзив (вх. №24507), в якому зауважує, що проаналізувавши надані позивачем документи, командуванням ВЧ НОМЕР_1 було надано письмову відповідь від 09.04.2025, в якій зазначено, що факт встановлення інвалідності I групи у батька позивача підтверджено, проте в наданих документах міститься висновок про часткову потребу у догляді, а не постійну, що не відповідає вимогам абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зауважує, що підставою для звільнення під час дії воєнного стану є: наявність необхідності здійснювати постійний догляд за одним із батьків, які є особами з інвалідністю І або ІІ групи. Крім того, наголошує, що позивачем не надано підтверджуючих документів щодо відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати такий догляд, або наявність у них власної потреби у постійному догляді, підтвердженої висновком МСЕК або ЛКК, а тому за результатами розгляду поданого рапорту та супровідних документів було прийнято рішення про відмову в його задоволенні. Враховуючи вищевикладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України, справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Солдат ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді радіотелефоніста радіовідділення взводу зв`язку 2 інженерного батальйону.

08.04.2025 позивач подав рапорт про звільнення його з військової служби у запас згідно з пп. г п. 2 ч. 4 та абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, а саме у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком, який є особою з інвалідністю I групи. До рапорту позивач додав наступні документи: паспорт громадянина України ОСОБА_1 , витяг з демографічного реєстру, РНОКПП ОСОБА_1 , свідоцтво про народження ОСОБА_1 , паспорт батька ОСОБА_2 , РНОКПП ОСОБА_2 , довідка МСЕК від 06.02.2024 №456878 ОСОБА_2 , індивідуальна програма реабілітації від 06.02.2024 №184 ОСОБА_2 , пенсійне посвідчення ОСОБА_2 , витяг з Державного реєстру актів цивільного стану про народження дитини, акт встановлення факту здійснення догляду за особою від 18.04.2024 №1584, заява ОСОБА_2 щодо здійснення догляду, довідка про отримання компенсації за доглядом осіб з інвалідністю.

За результатами розгляду рапорту позивача листом від 11.04.2025 №795 відповідачем повідомлено про відсутність правових підстав для звільнення зі служби, оскільки у наданих медичних документах зазначено потребу в частковому догляді, що не відповідає вимогам абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Таким чино, питання щодо звільнення з лав Збройних Сил України може бути розглянути лише за наявності документів підтвердженої потреби у постійному догляді та відповідних обставин у родині.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 12.03.1992 №2232-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних відносин, далі - Закон №2232-ХІІ).

За змістом частин 1 та 3 статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232-XII).

Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону № 2232-XII.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, передбачені частиною 4 цієї статті.

При цьому, пунктом 1 визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а пунктом 2 - під час воєнного стану.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово було продовжено та діє на даний час.

Судом встановлено, що позивач подав рапорт і просив його звільнити з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, згідно з яким військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, а саме під час дії воєнного стану через необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Тобто, для звільнення за цією підставою мають одночасно виконуватись такі вимоги:

1) Один з батьків чи батьків дружини має І або ІІ групу інвалідності і потребує постійного стороннього догляду.

2) Є документально підтверджена необхідність догляду саме військовослужбовцем.

3) Члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення відсутні (тобто у особи з інвалідності немає інших дітей чоловіка/дружити, батька/матері, онуків, братів чи сестер, баби/діда) або члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення є, але всі вони самі потребують постійного стороннього догляду за висновком МСЕК чи ЛКК. При цьому не має значення ані вік цих інших членів сім`ї, ані місце їх проживання, ані бажання чи небажання доглядати за родичем.

Зазначені обставини мають існувати в сукупності та бути підтвердженими доданими до рапорту доказами.

Суд врахував, що матеріали справи не містять доказів подання позивачем до рапорту про звільнення висновку МСЕК, яким була би підтверджена необхідність постійного догляду за його батьком, оскільки у довідці до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №4568788 від 06.02.2024, виданої ОСОБА_2 , яка долучалась позивачем до спірного рапорту не зазначено, що останній потребує постійного стороннього догляду. В свою чергу, підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII містить посилання на таку передумову звільнення з військової служби як "постійний догляд", що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Суд погоджується також з висновками відповідача, що позивачем не надано належних документів, які б підтверджували відсутність інших осіб першого чи другого ступеня споріднення.

Так, приписами абзацу 2 частини 1 статті 1265 Цивільного кодексу України унормовано, що ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Статтею 1261 Цивільного кодексу України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1262 Цивільного кодексу України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

В контексті зазначеного суд вказує, що відповідно до пункту 5 додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454, документами, що підтверджують відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків) або за наявності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення - їх неспроможність здійснювати догляд є документи, що підтверджують відсутність інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати (копія свідоцтва про розірвання шлюбу батьків, копія свідоцтва про смерть одного з батьків або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутнім або оголошення померлим, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання в місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховувала та утримувала дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України) та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з частиною 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 74 КАС України установлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Такі докази в матеріалах справи відсутні.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечень проти них, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, сторонами суду не наведено та не надано.

При цьому щодо решти доводів сторін слід зазначити, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами частин 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності..

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що особі, що не є суб`єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову - судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 9, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І.В. Батрак