Справа № 340/9605/23
Суддя: Р.І. БРЕГЕЙ
Дата ухвалення: 2025-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2025 року справа № 340/9605/23

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брегея Р.І., розглянувши в м.Кропивницький в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (у порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (далі військова частина) про визнання протиправними дій, бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду зі заявою до військової частини про визнання протиправними:

- дій щодо нарахування і виплати грошового забезпечення з 30 січня 2020 року по 26 жовтня 2023 року у зв`язку з неправильним обчисленням посадового окладу і окладу за військове звання;

- бездіяльності щодо неправильного нарахування і виплати індексації грошового забезпечення за період з 24 січня 2020 року по 31 грудня 2022 року;

- бездіяльності щодо надання довідки про вартість неотриманого речового майна;

- бездіяльності щодо нарахування і виплати компенсації за неотримане речове майно;

- бездіяльності щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік;

- бездіяльності щодо нарахування і виплати грошової компенсації за невикористаних 7 діб щорічної основної відпустки за 2023 рік;

- бездіяльності щодо нарахування і виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій, за 2020-2023 роки з урахуванням виплати щомісячної додаткової винагороди;

- бездіяльності щодо нарахування і виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, яку надають одинокій матері, за 2019-2023 роки.

Водночас просила суд зобов`язати відповідача:

- перерахувати грошове забезпечення з 30 січня 2020 року по 26 жовтня 2023 року, врахувавши нові розміри посадових окладів і окладів за військове звання, і виплатити додаткові кошти;

- перерахувати індексацію грошового забезпечення з 24 січня 2020 року по 31 грудня 2022 року і виплатити додаткові кошти;

- надати довідку про вартість неотриманого речового майна;

- нарахувати і виплатити компенсацію за неотримане речове майно;

- нарахувати і виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік;

- нарахувати і виплатити компенсацію за невикористаних 7 діб щорічної основної відпустки за 2023 рік;

- перерахувати компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учасника бойових дій, за 2020-2023 роки з урахуванням виплати щомісячної додаткової винагороди і виплатити додаткові кошти;

- нарахувати і виплатити компенсацію за щорічні додаткової відпустки, яку надають одинокій матері, за 2019-2023 роки (Том 3 а.с.100-110, 134-135).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав вимоги позову.

Пояснив, що перед звільненням позивачка надіслала відповідачу рапорти стосовно надання довідки про вартість неотриманого речового майна, виплати компенсації за нього і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, котрі не розглянули.

Зазначив, що військова частина припустилась помилки при нарахуванні і виплаті індексації грошового забезпечення, компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учасника бойових дій.

Стверджував, що не виплатили компенсацію за невикористаних 7 діб щорічної основної відпустки і невикористані дні щорічної додаткової відпустки, яку надають одинокій матері.

Наголосив, що неправильно обчислили розмір посадового окладу і окладу за військове звання, так як не враховували суму прожиткового мінімуму для працездатних осіб на початок кожного року.

Таке порушення призвело до неправильного нарахування і виплати усіх видів грошового забезпечення за весь час проходження служби.

Військова частина заперечила стосовно задоволення позову, подавши відзив на нього (Том 1 а.с.75-104).

У судовому засіданні представник пояснив, що розмір посадового окладу і окладу за військове звання нараховували правильно.

Також пояснив, що не надходили рапорти стосовно надання довідки про вартість неотриманого речового майна, виплати компенсації за нього і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Зазначив про виплату у належному розмірі компенсації за невідбуті доби усіх видів щорічних відпусток, на які ОСОБА_1 набула право.

Повідомив, що позивачка не подала доказів стосовно права на щорічну додаткову відпустку, яку надають одинокій матері, і не зверталася з рапортом про її надання.

Заперечив наявність підстав щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Наголосив на правильності обчислення і виплати індексації грошового забезпечення.

28 листопада 2023 року суд відкрив спрощене позовне провадження без виклику сторін (Том 1 а.с.64-65).

07 травня 2024 року суд прийняв ухвалу про продовження розгляду справи у тому ж провадженні, однак з викликом сторін (Том 1 а.с.237).

08 липня 2025 року представники сторін до суду не з`явилися, будучи належним чином повідомленні про час і місце розгляду справи (Том 4 а.с.24-32, 38).

Керуючись приписами частини 9 статті 205 КАС України, суд вирішив завершити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Суд, вислухавши пояснення сторін і дослідивши матеріали справи, зробив висновок про часткове задоволення позову з таких підстав.

Встановлені обставини і факти, що стали підставами звернення до суду.

Так, ОСОБА_1 розпочала проходження служби у військовій частині з 24 січня 2020 року (Том 1 а.с.155).

18 жовтня 2023 року надіслала до ОК « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ЗСУ (далі Оперативне командування) рапорти, які адресовані військовій частині про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, компенсації за неотримане речове майно і видачу довідки про його вартість (Том 1 а.с.46-55).

24 жовтня 2023 року Оперативне командування отримало рапорти (Том 1 а.с.56).

Оперативне командування повідомило, що не може підтвердити чи спростувати інформацію про надіслання рапортів до військової частини, так як у зв`язку з веденням бойових дій частину службових документів знищено (згоріли) (Том 3 а.с.14).

26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 виключили зі списків особового складу на підставі звільнення зі служби (Том 1 а.с.57).

Підстава звільнення припис підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини: військовослужбовець самостійно виховує дитину віком до 18 років).

У наказі про виключення зі списків особового складу зазначено наступне:

- використано 10 діб щорічної відпустки за 2023 рік і право на виплату компенсації за 13 невідбутих діб цієї ж відпустки;

- право на виплату компенсації за 56 невикористаних діб щорічної додаткової відпустки, як учасника бойових дій;

- про невиплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік.

Позов подано до суду 17 листопада 2023 року (Том 1 а.с.63).

Юридична оцінка, встановлених судом, обставин і фактів справи.

Стосовно дотримання строку звернення до суду.

Так, за правовим висновком Верховного Суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 не поширюється строк звернення до суду стосовно розгляду вимог про виплату заробітної плати, різновидом якої є грошове забезпечення, право на яку (яке) набуто до 19 липня 2022 року.

Стосовно розгляду позовних вимог про виплату заробітної плати, право на яку набуто після 19 липня 2022 року, поширюється строк звернення до суду.

За сталою практикою Верховного Суду у справах стосовно стягнення невиплачених коштів при звільненні (публічна служба) в частині обчислення строку звернення до суду застосовують приписи частини 2 статті 233 КЗпП України.

Цією нормою права встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, у справах щодо стягнення грошового забезпечення строк звернення до суду бере відлік не раніше дня звільнення зі служби.

У військових підрозділів може бути заборгованість перед військовослужбовцем за тривалі періоди перед звільненням зі служби, яку зобов`язані виплатити у день звільнення.

3-ох місячний строк звернення до суду після звільнення не зменшує періоду, заборгованість за який мала бути виплачена, а лише встановлює час, упродовж якого військовослужбовець має право звернутися до суду зі заявою про виплату усієї заборгованості за весь період служби.

ОСОБА_1 звернулася до суду упродовж місяця з дня звільнення зі служби.

Тому не пропустила строку звернення до суду.

Стосовно вимоги про нарахування і виплату посадового окладу і окладу за військове звання.

Так, військова частина повідомила, що, обчислюючи розміри посадового окладу і окладу за військове звання, враховувала величину прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 1762 грн (Том 1 а.с.75-104).

30 серпня 2017 року Уряд України прийняв постанову «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 (далі Постанова), яка почала діяти з 01 березня 2018 року.

Приписами пункту 4 Постанови встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Приписами пункту 3 розділу 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року (далі Закон) визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Закон набрав чинності 01 січня 2017 року і така редакція діяла до 01 березня 2018 року.

Розуміючи невідповідність (розрахунок робився з урахуванням мінімальної заробітної плати) припису пункту 4 Постанови нормі Закону, Уряд України привів підзаконний акт у відповідність до закону.

Так, приписами пункту 6 постанови Уряду України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21 лютого 2018 року №103 (далі Постанова 2) внесли такі зміни до припису пункту 4 Постанови.

«Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Постанова 2 набрала чинності 24 лютого 2018 року.

Отже, Постанова 2 набрала чинності до введення в дію Постанови.

Таким чином перша діюча редакція припису пункту 4 Постанови (з 01 березня 2018 року) така.

«Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

29 січня 2020 року Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову у справі №826/6453/18 за позовом військового пенсіонера.

Суд визнав протиправним і скасував припис пункту 6 Постанови 2.

Рішення апеляційного суду не відновлює дію припису пункту 4 Постанови в першій редакції.

Приписи пункту 4 Постанови в першій редакції, яку прийнято 30 серпня 2017 року, ніколи не діяли.

Тому неможливо відновити дію того, що не почало діяти.

Підсумовуючи, суд зробив висновок, що з 29 січня 2020 року Постанова не містила пункту 4.

Постає запитання: як обчислювати розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу у 2020-2023 роках?

З урахуванням другої редакції припису пункту 4 Постанови, яка застосована державою, при обчисленні враховується величина прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на початок року.

Виникає наступне питання: величина якого року, оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб змінюється?

Преамбулою Закону України «Про державні соціальні стандарти і соціальні гарантії» (далі Закон 2) встановлено, що цей Закон визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій.

Приписами частини 1 статті 6 Закону 2 визначено, що базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти.

Отже, прожитковий мінімум встановлюється виключно законом на певний час.

Таким законом є закон про Державний бюджет України на поточний рік.

Приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі Закон 3) встановлено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні.

Приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» (далі Закон 4) встановлено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: працездатних осіб: з 1 січня - 2270 гривень, з 1 липня - 2379 гривень, з 1 грудня - 2481 гривня; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 1 січня - 2102 гривні.

Приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (далі Закон 5) встановлено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2393 гривні, з 1 липня - 2508 гривень, з 1 грудня - 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: для працездатних осіб: з 1 січня - 2481 грн, а працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів: з 1 січня 2102 грн.

Приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (далі Закон 6) встановлено, що з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: для працездатних осіб 2684 грн, а працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів: 2102 грн.

Військовослужбовці отримують грошове забезпечення, яке відноситься до форми оплати праці.

Нарахування і форма оплати праці регулюється спеціальним законом.

Таким законом є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Приписами частини 1 статті 1 Закону України «Про Збройні Сили України» (далі Закон 7) встановлено, що Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Відповідно до приписів частини 1 статті 3 Закону 7 військові частини, в яких проходять службу військовослужбовці, відносяться до структури Збройних Сил України.

Відповідно до приписів частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» державний орган орган державної влади, в тому числі колегіальний державний орган, інший суб`єкт публічного права, незалежно від наявності статусу юридичної особи, якому згідно із законодавством надані повноваження здійснювати від імені держави владні управлінські функції, юрисдикція якого поширюється на всю територію України або на окрему адміністративно-територіальну одиницю.

Отже, військова частина структурна частина Збройних Сил України державний орган.

Посадовий оклад і оклад за військовими (спеціальними) званням обчислювався з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд не вбачає ознак невідповідності Конституції України у встановлені окремої величини (2102 грн) прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, оскільки мова про встановлення розміру однієї складової грошового забезпечення, загальний розмір якої (складової) і якого (забезпечення) у рази перевищує прожитковий мінімум для працездатних осіб (2270, 2481, 2684 грн).

Підсумовуючи, суд зробив висновок, що втрата чинності приписом пункту 4 Постанови змушувала військову частину застосувати до спірних правовідносин сукупність приписів частини 1 статті 6 Закону 2, частини 1 статті 7 Закону 3, частини 1 статті 7 Закону 4, частини 1 статті 7 Закону 5, частини 1 статті 7 Закону 6.

З урахуванням сукупності норм права розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму у сумі 2102 грн на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Тому у відповідача виник обов`язок нарахувати грошове забезпечення з 29 січня 2020 року, враховуючи величину прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2102 грн.

Військова частина не вчинила таких дій, чим допустила протиправну бездіяльність.

Аналізуючи судову практику Верховного Суду, висновки якого щодо застосування норм права є обов`язковими для суб`єктів владних повноважень відповідно до приписів частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Уряд України прийняв постанову від 12 травня 2023 року №481 (далі Постанова 3), котрою заповнив вакуум правового регулювання спірних правовідносин.

Припис пункту 4 Постанови (в редакції пункту 2 Постанови 3) набув такого змісту (до цього часу норма права не містила жодного правила, висновок про що суд зробив вище за текстом).

«Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.»

Постанова 3 набрала чинності 20 травня 2023 року.

Отже, з 20 травня 2023 року зменшено грошове забезпечення військовослужбовців, так як до цієї дати посадовий оклад і оклад за військове звання повинні були обчислювати з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2102 грн.

Приписи пункту 2 Постанови 3 суперечать приписам Конституції України з таких підстав.

Так, з 24 лютого 2022 року в країні введено в дію воєнний стан (загальновідомий факт).

Приписами частини 2 статті 64 Конституції України встановлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Право на заробітну плату, різновидом якого є грошове забезпечення, відноситься до конституційного права людини і громадянина (стаття 43 Основного Закону).

Отже, право на заробітну плату може бути обмежено.

Однак існує виняток з правила.

Виняток пояснюється приписами частини 1 і 5 статті 17 Конституції України.

Цими нормами права встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Отже, умовою виконання державою найважливішої функції та ще й в умовах воєнного стану, є забезпечення соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України.

Сутнісний зміст слова «забезпечує» (забезпечує зберігає або покращує) частини 5 статті 17 Основного Закону вказує, що грошове забезпечення військовослужбовців не може бути зменшеним і в період дії воєнного стану.

Зменшення грошового забезпечення військовослужбовців може породити ризик виконання державою найважливішої функції.

Підсумовуючи, суд зробив висновок, що приписи пункту 2 Постанови 3 суперечать сукупності положень частини 1 і 5 статті 17 Конституції України.

Приписами частини 4 статті 7 КАС України передбачено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Відстуня потреба звертатися до Верховного Суду з відповідним поданням, так як приписи пункту 2 Постанови 3 визнано протиправними і нечинними рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №320/29450/24.

18 червня 2025 року рішення суду набрало законної сили.

Отже, суд не застосовує приписи пункту 2 Постанови 3, так як суперечать Основному Закону і звернення до суду мало місце до визнання протиправним і нечинним підзаконного нормативно-правового акту.

Якщо би ОСОБА_1 звернулася з позовом після визнання протиправним і нечинним підзаконного нормативно-правового акту, то суд зробив би висновок про право на відшкодування державою шкоди відповідно до приписів статті 1175 ЦК України.

Таким чином грошове забезпечення військовослужбовців у 2021-2023 роках не зазнало змін по відношенню до 2020 року (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який враховується для обчислення посадового окладу і окладу за звання, не збільшили).

Отже, позов в цій частині вимог належить задовільнити частково.

Частковість задоволення полягає у тому, що за змістом заяви позивачка вважала, що розміри посадових окладів, окладів за військовим званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумах 2270 грн, 2481 грн і 2684 грн за 2021 рік, 2022 рік і 2023 рік на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Правовий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, який міститься у постанові від 02 серпня 2022 року (справа №440/6017/21) в частині застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який встановлено Законом 4.

Водночас Верховний Суд не зробив правовий висновок, який розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб треба застосовувати у 2021 році (2102 грн чи 2270 грн).

Правовий висновок суду не узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа №340/3604/22).

Верховний Суд зробив висновок, що у 2022 році для обчислення посадових окладів і окладів за звання військовослужбовців треба застосовувати прожитковий мінімум для працездатних осіб у сумі 2481 грн.

Правовий висновок Верховного Суду пояснюється наступним.

« 32. Колегія суддів зазначає, що пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.

33. У свою чергу, Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та Закон України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року на 2020, 2021 та 2022 роки, відповідно, не містять.»

За логікою Верховного Суду відсутність застережень у Законі 4 і Законі 5 щодо застосування окремої розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб при обчисленні посадових окладів працівників державних органів зобов`язує застосовувати прожитковий мінімум для працездатних осіб у сумах 2270 грн і 2481 грн.

Однак такі застереження наявні у приписах статті 7 Закону 4 і Закону 5, про що суд зазначив у мотивувальній частині рішення.

Правовий висновок суду не узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 02 квітня 2024 року (справа №340/608/23).

Верховний Суд зробив висновок, що у 2023 році для обчислення посадових окладів і окладів за звання військовослужбовців треба застосовувати прожитковий мінімум для працездатних осіб у сумі 2684 грн.

Правовий висновок Верховного Суду пояснюється наступним.

« 35. Крім того, військовослужбовці, враховуючи особливий вид їх службової діяльності та спеціальний статус, не відносяться до працівників інших державних органів, про яких йдеться в статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік»».

За логікою Верховного Суду застереження у Законі 6 щодо застосування окремої розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб при обчисленні посадових окладів працівників державних органів не поширюється на військовослужбовців, оскільки останні не відносяться до працівників державних органів.

Верховний Суд не обґрунтував такий висновок посиланням на норми законодавства.

Суд ж, проаналізувавши дві норми права, зробив висновок, що військові частини відносяться до державних органів, а військовослужбовці є їх працівниками (в широкому значенні цього терміну).

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд переконаний, що під поняттям «суд має враховувати» треба розуміти ознайомлення і осмислення.

У разі непогодження з висновком Верховного Суду, яке ґрунтується на аналізі норм права, котрі не враховувались ним, суд вправі прийняти інше рішення, детально пояснивши мотиви незгоди.

Цим правом суд і скористався.

Стосовно вимоги про індексацію грошового забезпечення з 24 січня 2020 року по 31 грудня 2022 року.

Так, за змістом позову ОСОБА_1 стверджує, що грошове забезпечення індексували неправильно.

Мова про поточну індексацію, що вбачається з щомісячного розрахунку, який надала до суду (Том 3 а.с.190-195, 197-198).

Відповідач пояснив, що грошове забезпечення індексували і виплатили кошти (Том 4 а.с.39-40).

Базовим місяцем наростання індексу споживчих цін є березень 2018 року (Том 2 а.с.39-40).

Нараховуючи індексацію, враховували величину прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на кожний період виплати.

Виплата індексації відображена в картці особового рахунку позивачки (Том 1 а.с.148).

Суд не встановив методичних і арифметичних помилок в розрахунку індексації, який надала військова частина.

ОСОБА_1 не зазначила сутність помилки і недоотриману суму коштів, хоча мала би.

Приписами частини 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Базовий місяць наростання індексу споживчих цін відповідає правовому висновку Верховного Суду.

Висновок міститься у постанові від 26 січня 2022 року в справі №400/1118/21.

Правовий висновок Верховного Суду.

« 42. Аналіз наведених норм законодавства України, дає підстави Суду дійти висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

43. Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.

44. Відповідно до пункту 13 указаної Постанови вона набрала чинності з 01 січня 2008 року.

45. З січня 2008 року по 28 лютого 2018 року посадовий оклад позивача не змінювався.

46. Вищевказана постанова діяла до дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме: до 01 березня 2018 року.

47. Отже, відповідно до положень Порядку №1078, січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивача за період з 27 липня 2017 року по 28 лютого 2018 року.»

Верховний Суд встановив, що з березня 2018 року збільшили розміри посадових окладів і окладів за військове звання військовослужбовців, тому цей місяць став новим базовим місцем наростання індексу споживчих цін.

Суд погоджується з правовим висновком Верховного Суду і застосовує його.

Підсумовуючи, суд зробив висновок, що відповідач не допустив порушень, індексуючи грошове забезпечення.

Тому відмовляє у задоволенні позову в цій частині вимог.

Стосовно вимоги про бездіяльність щодо надання довідки про вартість неотриманого речового майна і виплати компенсації за нього.

Так, до дня звільнення з військової служби позивачка подала рапорти до Оперативного командування, які адресовані військовій частині, про виплату компенсації за неотримане речове майно і видачу довідки про його вартість.

Рапорти отримало Оперативне командування, однак не надало доказів передачі до відповідача в силу об`єктивних причин (знищення документації під час ракетного обстрілу).

Військова частина заперечила отримання рапортів.

18 березня 2025 року відповідач склав довідку про вартість речового майна, що належало до видачі ОСОБА_1 , №9 (Том 4 а.с.34).

Вартість майна склала 11224,70 грн.

Позивачка підтвердила отримання довідки (Том 4 а.с.33).

Військова частина повідомила, що не виплатила компенсації, так як позивачка не подала відповідний рапорт.

16 березня 2016 року Уряд України прийняв постанову №178, якою затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок).

Приписами пунктів 3 5 Порядку встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі військова частина), а командирам (начальникам) військової частини наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Отже, компенсацію виплачують за рапортом (заявою) військовослужбовця при (після) звільненні з військової служби.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 подала рапорти про виплату компенсації за неотримане речове майно.

Відсутність доказів передачі рапортів Оперативним командуванням до відповідача не спростовує їх існування.

Підсумовуючи, суд зробив висновок про визнання протиправною бездіяльності військової частини стосовно виплати компенсації за неотримане речове майно.

Захист порушеного права полягає у зобов`язанні відповідача вчинити такі дії.

Відсутня потреба зобов`язувати військову частину видати довідку про вартість неотриманого речового майна, оскільки її надали після звернення до суду.

Таким чином позов в цій частині вимог належить задовільнити частково.

Стосовно вимоги про бездіяльність щодо нарахування і виплати грошової компенсації за невикористаних 7 діб щорічної основної відпустки за 2023 рік.

Так, позивачка використала 10 діб щорічної основної відпустки за 2023 рік відповідно до наказу військової частини від 09 серпня 2023 року №221 (Том 1 а.с.157).

При звільненні зі служби виплатили компенсацію за 13 невикористаних діб щорічної основної відпустки за 2023 рік (Том 1 а.с.57).

Отже, відповідач визнав за ОСОБА_1 право на 23 доби щорічної основної відпустки.

Позивачка вважає, що набула право на 30 діб щорічної основної відпустки.

Приписами частини 1 і 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на день звільнення зі служби) встановлено, що тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення.

Вислуга становить 04 роки 01 місяць в календарному обчисленні (Том 1 а.с.57).

У 2023 році позивачка відслужила 9 повних місяців.

Тому набула право на 23 (30 : 12 х 9) доби щорічної основної відпустки.

Підсумовуючи, суд зробив висновок про відмову у задоволенні позову в цій частині вимог.

Стосовно вимоги про бездіяльність щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік.

Так, до дня звільнення з військової служби позивачка подала рапорт до Оперативного командування, який адресований військовій частині, про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік.

Рапорт отримало Оперативне командування, однак не надало доказів передачі до відповідача в силу об`єктивних причин (знищення документації під час ракетного обстрілу).

Військова частина заперечила отримання рапорту.

Відсутність доказів передачі рапорту Оперативним командуванням до відповідача не спростовує його існування.

У рапорті ОСОБА_1 зазначила про скрутне матеріальне становище (Том 1 а.с.51).

Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок 2).

Приписами пунктів 1, 7, 9 розділу 24 Порядку 2 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

01 лютого 2023 року Міністр оборони України видав окреме доручення за реєстраційним номером №2683 (Том 3 а.с.238-242).

Приписами пункту 6 окремого доручення встановлено підстави виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2023 році.

Скрутне матеріальне становище не передбачено як підставу виплати матеріальної допомоги.

Тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині вимог.

Стосовно вимоги про бездіяльність щодо нарахування і виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій, за 2020-2023 роки з урахуванням виплати щомісячної додаткової винагороди.

Так, при звільненні зі служби виплатили компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій, за 2020-2023 роки (Том 1 а.с.57).

Обчислюючи компенсацію не врахували виплату додаткової винагороди, право на яку визначено постановою Уряду України від 28 лютого 2022 року №168 (далі Постанова 4) (Том 3 а.с.249).

Для обрахунку використали суму грошового забезпечення на день звільнення.

До нього увійшли такі складові: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років; надбавка за особливості проходження служби; премія.

За вересень 2023 року нараховано додаткову винагороду у сумі 30000 грн, яку виплатили 27 жовтня того року (після звільнення зі служби) (Том 4 а.с.48-49).

Виплатили після оподаткування 29550 грн.

За жовтень 2023 року нараховано додаткову винагороду у сумі 85418,47 грн, яку виплатили 28 листопада того року (після звільнення зі служби) (Том 4 а.с.48-49).

Виплатили після оподаткування 84137,19 грн.

Отже, повний розрахунок не проведено в день звільнення.

Додаткову винагороду виплачували щомісяця з січня 2023 року (Том 4 а.с.59).

Приписами частини 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд відповів на питання, яке перед судом поставила позивачка.

Висновок міститься у постанові від 14 січня 2025 року в справі №240/31245/23.

Правовий висновок Верховного Суду.

«Спірним питанням на стадії касаційного провадження є (не)включення додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 Постанови №168, до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток.

Суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі дійшли висновку, що за умовами Порядку №260, передбачена постановою КМУ №168 додаткова винагорода не враховується при розрахунку грошової допомоги для оздоровлення, допомоги при звільненні та при обчисленні компенсації за невикористані відпустки.

Позивач у доводах касаційної скарги стверджує, що позиція судів не відповідає висновку щодо застосування підпункту 6 розділу ХХХІ Порядку №260 та пункту 1 Постанови № 168 (щодо грошової компенсації) у подібних правовідносинах, викладеному в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2024 року в справі №240/32125/23.

У зазначеній постанові Суд констатував, що, на відміну від правил обчислення розміру допомоги на оздоровлення, підпункт 6 розділу ХХХІ Порядку №260 не містить застережень щодо заборони урахування винагороди у складі грошового забезпечення, з якого обчислюється компенсація за всі невикористані військовослужбовцем дні щорічної основної відпустки. Навпаки, за приписами зазначеної норми до такого розрахунку включено щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. Тому при обчисленні розміру таких виплат відповідач був зобов`язаний урахувати суму винагороди, яку позивач отримував перед звільненням. З урахуванням того, що додаткова винагорода, запроваджена постановою КМУ №168, є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення (відповідно до довідки Військової частини), яка виплачувалася позивачу з квітня 2022 року по лютий 2023 року, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначена винагорода входить до складу грошового забезпечення позивача (як розрахункової величини), з якого обчислюється розмір компенсації за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки.

Таким чином, Верховний Суд зробив висновок, що винагорода, запроваджена постановою КМУ №168 і виплачувана позивачу як щомісячний додатковий вид грошового забезпечення, має враховуватися у загальній сумі грошового забезпечення для обчислення компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, оскільки підпункт 6 розділу ХХХІ Порядку №260 не містить жодних винятків щодо урахування таких винагород.»

Суд погоджується з правовим висновком Верховного Суду і застосовує його.

Отже, військова частина неправильно обчислила компенсацію за невикористані дні відпустки, як учасника бойових дій, так як не включила до розрахункової суми виплату додаткової винагороди, право на яку визначено приписами Постанови 4.

Тому позов в цій частині вимог належить задовільнити.

Стосовно вимоги про бездіяльність щодо нарахування і виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, яку надають одинокій матері, за 2019-2023 роки.

Так, представник військової частини повідомив, що не визнає за ОСОБА_1 статусу «одинока матір», так як під час проходження служби не подала відповідних доказів і не клопотала про надання такого виду відпустки.

Позивачку звільнили з військової служби на підставі припису підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через такі сімейні обставини: військовослужбовець самостійно виховує дитину віком до 18 років).

Тому суд зробив висновок, що на день звільнення зі служби відповідач визнав наявність доказів, що ОСОБА_1 самостійно виховує дитину віком до 18 років.

15 серпня 2006 року позивачка (у шлюбі) народила сина, ОСОБА_2 (Том 1 а.с.173).

03 грудня 2010 року розірвано шлюб з ОСОБА_3 від 25 вересня 1999 року (Том 1 а.с.195-196).

29 серпня 2011 року Кіровський районний суд м.Кіровограда постановив рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина (Том 1 а.с.194).

07 лютого 2019 року виконавчий комітет міської ради м.Кропивницького склав висновок про ухилення ОСОБА_3 від виховання і утримання сина (Том 1 а.с.212-213).

Висновок містить таку інформацію і джерела її походження:

- ОСОБА_3 на підставі рішення суду втратив право користування квартирою, в якій проживають діти;

- свідки повідомили, що з 2010 року батько дитини не проживає разом з нею, не піклується і не бере участі у вихованні й утриманні;

- виконавча служба повідомила, що на 31 жовтня 2018 року заборгованість зі сплати аліментів становить 77469,02 грн;

- навчальний заклад повідомив, що ОСОБА_3 не бере участі у вихованні сина.

27 вересня 2019 року позивачка уклала контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби (Том 1 а.с.37-40).

До 24 січня 2020 року проходила службу у 179 об`єднаному навчально-тренувальному центрі військ зв`язку Збройних Сил України (далі Центр) (Том 1 а.с.37-40).

Отже, на день початку проходження військової служби самостійно виховувала дитину віком до 18 років.

Приписами частини 5 статті 11 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства.

Приписами частини 1 статті 19 Закону України «Про відпустки» (в редакції на час проходження військової служби) передбачено, що одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі) надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Законодавством не визначено поняття «одинока матір».

Тому його має витлумачити суд, дотримуючись принципу верховенства права (частина 4 статті 6 КАС України).

Семантичний аналіз припису частини 1 статті 19 Закону України «Про відпустки» породжує такий висновок: щорічна додаткова оплачувана відпустка надається жінці, що самостійно виховує дитину, так як у цьому не бере участі її батько; виконання обов`язків батька дитини стосовно виховання виконання матір`ю додаткових обов`язків (у повних сім`ях обов`язки розподілені), тому відпустку назвали додатковою; додаткова відпустка час на відновлення від виконання обов`язків, від яких відмовився батько дитини; утримання дитини батьком без участі у її вихованні не позбавляє жінку статусу «одинокої матері», так як кошти не компенсують затрат часу і сил на частину процесу виховання, від виконання якої відмовився батько.

Підсумовуючи, суд зробив висновок, що під поняттям «одинока матір» в розумінні приписів частини 1 статті 19 Закону України «Про відпустки» треба розуміти жінку, яка самостійно виховує дитину.

ОСОБА_1 самостійно виховувала дитину весь період проходження військової служби (з 2019 року по 2023 рік).

Військову службу проходила у підрозділах Міністерства оборони України.

Тому набула право на щорічну додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів.

Приписами частини 14 статті 10-1 Закону України «України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на день звільнення зі служби) визначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

Отже, звільняючи позивачку зі служби, у військової частини виник обов`язок виплатити компенсацію за щорічні додаткові відпустки, які надають одиноким матерям, за 2019-2023 роки.

Відповідач не винив таких дій, тому допустив протиправну бездіяльність.

Захист порушеного права полягає у зобов`язанні виплатити компенсацію.

Таким чином позов в цій частині вимог належить задовільнити.

Загалом позов належить задовільнити частково.

Сторони не понесли судових витрат (Том 1 а.с.64-65).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 243-246, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Задовільнити позов частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 стосовно нарахування і виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 з 29 січня 2020 року по 26 жовтня 2023 року з урахуванням, що розміри посадових окладів, окладів за військовим званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2102 грн на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 перерахувати грошове забезпечення ОСОБА_1 і виплатити додаткові кошти з 29 січня 2020 року по 26 жовтня 2023 року, врахувавши, що розміри посадових окладів, окладів за військовим званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2102 грн на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно у сумі 11224,70 грн.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо включення до розрахункової суми для виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учасника бойових дій, додаткової винагороди, право на яку встановлено приписами постанови Уряду України від 28 лютого 2022 року №168.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 перерахувати ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учасника бойових дій, включивши до розрахункової суми додаткову винагороду, право на яку встановлено приписами постанови Уряду України від 28 лютого 2022 року №168, і виплатити додаткові кошти, врахувавши попередню виплату коштів на такі цілі.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 компенсації за додаткові відпустки, які надають одиноким матерям, за 2019-2023 роки.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію за додаткові відпустки, які надають одиноким матерям, за 2019-2023 роки.

Відмовити у задоволенні позову в іншій частині вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Р.І. БРЕГЕЙ