Справа № 300/1236/25
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2025-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/1236/25 пров. № А/857/14128/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Пліша М.А.,

суддів Глушка І.В., Затолочного В.С.

секретаря судового засідання Демчик Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду (головуючий суддя Микитюк Р.В., м.Івано-Франківськ) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , 24.02.2025 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 за періоди з 03.04.2023 по 19.05.2023 та з 01.06.2023 по 24.06.2023 додаткової винагороди, встановленої постановою кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) нарахувати та виплати ОСОБА_1 за періоди з 03.04.2023 по 19.05.2023 та з 01.06.2023 по 24.06.2023 додаткову винагороду, встановлену постановою кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 20 березня 2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали суду для усунення недоліків, а саме: зазначити поважні підстави для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та роз`яснено, що в разі не усунення недоліків у вище зазначений строк позовна заява буде залишена без розгляду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року позовну заяву залишено без розгляду з підстав встановлених ст. 123 КАС України.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі зазначає, що предметом позову у даній справі є поведінка відповідача щодо нездійснення нарахування та виплатити ОСОБА_1 додаткової винагороди встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за періоди 03.04.2023 по 19.05.2023 та із 01.06.2023 по 24.06.2023 у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць.

Відповідного до пункту 7 Розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.07.2018 за № 854/32306 грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачено йому або виплачено в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

На час пред`явлення позову єдиною нормою, яка регулює строки звернення до суду у справах стягнення заробітної плати є частина 2 статті 233 КЗпП України.

Частина 2 статті 233 КЗпП України щодо строку початку перебігу строку звернення до суду вказує на факт, за наявності якого розпочинається перебігу тримісячного строку - «у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми. Нормативне регулювання строку звернення до суду визначене у частині 2 статті 233 КЗпП містить пряме посилання на статтю 116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, стаття 116 КЗпП України зобов`язує на день звільнення виплатити всі суми заробітної плати за весь час існування правовідносин працівника і роботодавця, а у разі спору про їх розміри, працівник має право звернутись до суду у строки визначені частиною 2 статті 233 КЗпП України.

Аналогічні положення щодо проведення розрахунку на день виключення військовослужбовця із списків особового складу містить пункт 293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115 (далі - Положення), відповідно до якого, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Отже, законом покладено на підприємство, установу, організацію (роботодавця) обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, включаючи грошове забезпечення за весь період служби, з приводу розмір виплат якого виник спір при звільненні з військової служби.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з Витягу з Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 08.08.2023 №426-ОС ОСОБА_1 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 08.08.2023, який вибуває для подальшого проходження служби в НОМЕР_3 прикордонному загону ДПС.

Тобто в розумінні пункт 293 Положення та статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивач не закінчував проходження військової служби, оскільки останній і надалі продовжив проходити службу вже в іншій військовій частині, в/ч НОМЕР_4 (наказ від 11.08.2023 №927-ОС).

Згідно з Витягом з Наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державного прикордонного служби України від 22.11.2024 №1587-ОС ОСОБА_1 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 21.11.2024.

Із системного аналіз вище викладених законодавчих норм слідує, що закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини з яким законодавство пов`язує обов`язок провести виплату військовослужбовцю всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, у тому числі всіх видів грошового забезпечення, що належить (належало) військовослужбовцю і своєчасно не виплачено йому або виплачено в меншому, ніж належало, розмірі за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього, а в разі спору про належні суми виплат, право військовослужбовця звернутись до суду у строки, визначені ч. 2 ст. 233 КЗпП України, перебіг якого може починатись не раніше дня припинення правовідносин з проходження військової служби, тобто виключення із списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби.

Викладеними доводами спростовуються твердження суду першої інстанції, що позивачем заявлені вимоги щодо сум, нарахованих та виплачених йому під час проходження військової служби, а не пов`язаних з його звільненням, що у свою чергу призвело до помилкового визначення судом перебігу тримісячного строку звернення до суду від дати фактичної виплати грошового забезпечення.

Врахуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом про вирішення трудового спору у справах про виплату усіх сум, що йому належать, включаючи додаткову винагороди, встановленої постановою КМУ від 28.02.2022 №168 за весь період служби, з приводу розмір виплат якого виник спір при звільненні з військової служби, вказане виключає застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 233 КЗпП України, а тому на вказані правовідносини поширюються строки звернення до суду, встановлені частиною другою статті 233 КЗпП України в редакції Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022, яка містить пряме посилання на норми статті 116 КЗпП України.

З огляду на викладене та враховуючи те, що статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а у разі спору про їх розміри, працівник має право звернутись до суду у строки визначені частиною 2 статті 233 КЗпП України, перебіг яких може починатись не раніше дня припинення правовідносин з проходження військової служби, тобто виключення із списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положень частини першої статті 233 КЗпП України та, відповідно, дійшов передчасного висновку про прощення позивачем тримісячного строку звернення до суду, що призвело до порушення норм процесуального права та постановлення незаконного судового рішення, яке обмежує позивача в доступі до суду.

Також в заяві про усунення недоліків від 24.03.2025 позивач просив суд першої інстанції, у разі якщо суд вважатиме, що позивачем пропущений строк звернення до суду, то визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити цей строк у зв`язку проходженням військову позивачем служби по мобілізації, виконуючи конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, суверенітету і територіальної цілісності України, що є найважливішими функціями держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та введенням в Україні воєнного стану та отримання трав, які в подальшому призвели до звільнення з військової служби за станом здоров`я.

В обґрунтування строків звернення до суду та поважність пропуску таких у зв`язку із проходження позивачем військової служби по мобілізації представник позивача посилався на правові висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 29.11.2024 у постанові у справі №120/359/24, наголошуючи, що правові висновки щодо застосування норм права сформовані Верховним Судом в силу частині 5 статті 242 КАС України є обов`язковими для суду першої інстанції.

Верховний Суду у постанові від 29.11.2024 у постанові у справі №120/359/24, сформував правовий висновок щодо застосування положень статей 123 КАС України у правовідносинах, пропуск процесуального строку у яких пов`язаний саме з призовом по мобілізації до Збройних Сил України для виконання конституційного обов`язку із захисту суверенітету і незалежності Держави Україна:

«Проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби:

Обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду.

Виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори.

Фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання, визначеного процесуальним законом, строку для звернення до суду.

Повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку.

Обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку».

В обґрунтування обставин, які свідчать про поважність причин пропуску строку звернення позивача до суду із даним позовом, представник позивач в заяві зазначив, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, та проходив військову службу по мобілізації з 12.04.2022 (наказ від 12.04.2022 №236-ОС (наявний в матеріалах справи)) по 22.11.2024 включно, що підтверджується, зокрема Витягом із послужного списку.

Також представник позивача наголошував, що ОСОБА_1 з 02.04.2023 по 24.06.2024 (тобто на час виникнення спірних правовідносин) брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в Донецькій області н.п. Бахміт, н.п. Часів Яр, що підтверджується Довідками від 26.07.2023 № 1405 та від 21.02.2024 № 08/75 (наявні в матеріалах справи).

Військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, вимагає від військовослужбовців виконання обов`язків, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності.

Натомість судом першої інстанції не надано належної оцінки вище наведеним доводам позивача.

Також суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач 06.04.2023, отримав міно-вибухову травму та перебував неодноразово на стаціонарному лікуванні.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «б» (за станом здоров`я: за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжити військову службу) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Проте зазначені аргументи та докази повністю проігноровані та не досліджені судом першої інстанції, що світить про неповне з`ясування обставин справи.

З огляду на викладене, вбачається, що суд першої інстанції при постановленні ухвали про залишення позову без розгляду порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спірного питання.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Залишаючи позовну заяву без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 1 та 2 ст. 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 ст. 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС відповідно до частини другої якої якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що до структури заробітної плати належить основна та додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Згідно позовних вимог позивач просив, зокрема, зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) нарахувати та виплати ОСОБА_1 за періоди з 03.04.2023 по 19.05.2023 та з 01.06.2023 по 24.06.2023 додаткову винагороду, встановлену постановою кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць.

При цьому судом першої інстанції з`ясовано, що на обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22.11.2024 його було виключено зі списків особового складу НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України у відповідності до наказу №1587-ОС від 22.11.2024. У грудні 2024 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою, в якій просив, зокрема, надати інформацію про виплату винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 №168 у період проходження військової служби по мобілізації в НОМЕР_2 прикордонному загоні (в/ч НОМЕР_1 ) у розмірі меншому ніж 30 000 (100 000) грн. Відповідач листом від 31.01.2025 за №08/1637, зокрема повідомив, що стосовно пункту 4,5 запиту направляє копії наказів начальника НОМЕР_2 прикордонного загону про виплату позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальника складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Позивач вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 за періоди з 03.04.2023 по 19.05.2023 та з 01.06.2023 по 24.06.2023 додаткової винагороди, встановленої постановою кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць, звернувся до суду.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції вірно зазначив, що предметом спору в цій справі є порядок обчислення розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, із яких позивачу нараховувалося та виплачувалося грошове забезпечення. Грошове забезпечення виплачувалося позивачу щомісячно, а тому про ймовірне порушення свого права за квітень 2023 року позивач повинен був дізнатися при отриманні грошового забезпечення за вказаний місяць. Далі, позивач був обізнаний кожного місяця (травень червень 2023 року), в якому, на його переконання невірно обчислено розмір посадового окладу та окладу за військовим званням, за кожний попередній місяць окремо.

При цьому судом правильно враховано, що згідно частини першої і другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

З огляду на це правильним є твердження, що строк звернення до суду із позовом, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Крім того, суд вірно врахував, що згідно п. 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Враховуючи зазначене суд першої інстанції підставно зауважив, що протягом усього цього періоду дії карантину та три місяці після його скасування, тобто до 01.10.2023 включно, позивач мав право в межах строку оскаржити бездіяльність відповідача щодо невиплати в повному розмірі грошового забезпечення за періоди з 03.04.2023 по 24.06.2023, проте до суду із цим позовом позивач звернувся лише 24.02.2025.

Відхиляючи доводи позивача про те, що він при звільненні не отримав письмового повідомлення від Військової частини НОМЕР_5 про суми, нараховані та виплачені при звільненні відповідно до приписів статті 116 КЗпП України, тому відлік строку для звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать при звільненні не починався, відповідно не може бути пропущений, суд правильно врахував, що відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України (в редакції Закону України «'Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», станом на дату звільнення позивача з військової служби 22.11.2024) про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У даній спірній ситуації позивач не погоджується із розміром додаткової винагороди, встановленої КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», яка нараховувалася та виплачувався позивачу щомісяця в період з 03.04.2023 по 24.06.2023. Тобто, в цій справі вимоги позивача стосуються нарахування та виплати додаткової винагороди, встановленої КМУ від 28.02.2022 №168, саме під час проходження позивачем військової служби, а не виплат, що належать працівникові при звільненні.

Крім того суд вірно зауважив, що Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Законодавче обмеження строку звернення до суду з позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, зокрема, і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом.

Також суд вірно вказав, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду із адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Оскільки обставини, на які покликається позивач, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, бо не перешкоджали зверненню до суду у встановлений строк, то суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наведені у заяві про поновлення строку звернення до суду підстави не є поважними для поновлення пропущеного строку для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно ч.3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, суд дійшов правильного висновку, що позовну заяву необхідно залишити без розгляду на підставі частини третьої статті 123, пункту 8 частини першої статті 240 КАС України.

З урахуванням вказаного, колегія судді вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, такі відповідають обставинам справи, рішення суду прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального прав, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №300/1236/25 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді І. В. Глушко
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 14.07.25