Справа № 569/6713/25
Суддя: Кучина Н. Г.
Дата ухвалення: 2025-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/6713/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

секретар судового засідання Корпесьо В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до адміністративної комісії виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

04 квітня 2025 року представник позивача - адвокат Мазур Р.В. звернувся до суду із позовною заявою до адміністративної комісії виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

В обгрунтування позовних вимог вказує на те, що 04 березня 2025 року інспектором Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради відділу контролю за благоустроєм м.Рівного Огієвич О.О. було складено на ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення № 000225 про порушення п. 5.1.13 Правил благоустрою м.Рівного.

При складанні протоколу про адміністративне правопорушення було повідомлено інспектора щодо відсутності складу правопорушення, адже вивіска не є рекламою. Однак, інспектор чомусь не взяла до уваги зазначені в протоколі факти і посилання на рішення Рівненського міського суду від 09.11.2022 у справі № 569/15694/22. Також в протоколі про адміністративне правопорушення інспектор Огієвич О.О. вказала неправдиві відомості, фактично зазначивши, що вона виявила правопорушення 04.03.2025, однак, фактично інспектор виявила вивіску і здійснила фотофіксацію ще в лютому 2025 року, адже згідно запрошення № 1902 інспектор викликала Мазур Ю.Ф. для складання протоколу про адміністративне правопорушення на 21.02.2025.

Отже, протокол всупереч вимог ч.2 ст.254 КУпАП складено пізніше, ніж через 24 годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення. Тим більше, 19.09.2022 було вже виявлено наявність вивіски, складено протокол про адміністративне правопорушення № 000104, 12 жовтня 2022 року адміністративною комісією виконавчого комітету Рівненської міської ради було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення № 215.

09.11.2022 рішенням Рівненського міського суду у справі № 569/15694/22 було скасовано постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради № 215. Суд зробив висновки: - "з доданих до протоколу про адміністративне правопорушення № 000104 фотоматеріалів встановлено, що плакат містить інформацію про найменування особи, вид її діяльності та номери телефонів, розміщений на фасаді будинку на поверсі, де знаходиться приміщення студії краси, та біля входу в приміщення.

Будь-яких закликів до придбання товару чи послуги або іншої інформації, що призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо осіб чи товару (послуги), на розміщеному позивачем плакаті не вказано, а тому він не є рекламою в розумінні Закону України "Про рекламу".

Оскільки розміщений на фасаді будинку по вул. В. Чорновола, 18, в м. Рівне біля входу в приміщення, яке займає Юлія Мазур, інформаційний плакат не є рекламою, його розміщення не потребує дозволу, що виключає наявність в діях позивача порушення п. 5.1.13 Правил благоустрою міста Рівного."

Просить позовні вимоги задоволити. Скасувати постанову про адміністративне правопорушення № 178 від 26.03.2025 року та закрити провадження у вказаній справі, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення.

Ухвалою суду від 17 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі.

29 квітня 2025 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у позові. Вказує, що вчинення адміністративного правопорушення та винність позивача в його вчиненні підтверджується матеріалами справи про адміністративне правовопорушення.

Зазначає, що інформаційно-рекламний плакат, що розміщений позивачем на будівлі за адресою: м. Рівне, вул. В`ячеслава Чорновола, 18, відповідає визначенню «реклама», викладеного в Законі України «Про рекламу», адже містить не лише загальні відомості про назву та номери телефонів, а й інформацію про товар (послуги), що надає позивач як фізична особа-підприємець в студії краси «Glazur», ця інформація розміщена з метою самореклами та призначена, щоб сформувати обізнаність споживачів реклами та їхній інтерес щодо таких послуг.

Оскільки інформаційно-рекламний плакат розміщено самовільно, без відповідного дозволу в діях позивача вбачається порушення п. 5.1.13. Правил благоустрою, затверджених рішенням Рівненської міської ради від 28.04.2011 № 512. В результаті вчинено правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.152 КУпАП.

Представник позивача - адвокат Мазур Р.В. у поданій заяві від 14.07.2025 позовні вимоги підтримав, посилаючись на підстави викладені в позові, просить справу розглянути без їх участі.

Представник відповідача - Храпач О.В. у поданій заяві від 14.07.2025 просить розгляд справи проводити за їх відсутності, у задоволенні позовних вимог відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 04 березня 2025 року інспектором Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради відділу контролю за благоустроєм м. Рівного Огієвич О.О. було складено протокол про адміністративне правопорушення на ОСОБА_1 № 000225 про порушення п. 5.1.13 Правил благоустрою м. Рівного.

26 березня 2025 року в м. Рівне адміністративною комісією виконавчого комітету Рівненської міської ради винесену постанову № 178 у справі про адміністративне правопорушення про застосування відносно ОСОБА_1 стягнення у вигляді штрафу на суму 850 грн. 00 коп. за адміністративне правопорушення, передбачене ст. 152 КУпАП.

09.11.2022 рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/15694/22 було скасовано постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради № 215. 08.02.2023 дане рішення набрало законної сили.

Суд зробив такі висновки: "з доданих до протоколу про адміністративне правопорушення № 000104 фотоматеріалів встановлено, що плакат містить інформацію про найменування особи, вид її діяльності та номери телефонів, розміщений на фасаді будинку на поверсі, де знаходиться приміщення студії краси, та біля входу в приміщення.

Будь-яких закликів до придбання товару чи послуги або іншої інформації, що призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо осіб чи товару (послуги), на розміщеному позивачем плакаті не вказано, а тому він не є рекламою в розумінні Закону України "Про рекламу".

Оскільки розміщений на фасаді будинку по вул. В. Чорновола, 18, в м. Рівне біля входу в приміщення, яке займає Юлія Мазур, інформаційний плакат не є рекламою, його розміщення не потребує дозволу, що виключає наявність в діях позивача порушення п. 5.1.13 Правил благоустрою міста Рівного."

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вивіска, яка знаходиться на фасаді будинку по вулиці Чорновола, 18, в м. Рівне не є рекламою, а інформація, розміщена на ній, не містить жодних рекламних закликів та містить лише загальні відомості про назву, номери телефонів, яка знаходиться і функціонує в межах приміщення, позначеного вивіскою.

Так, статтею 9 Закону України «Про рекламу» від 03.07.1996 № 270/96-ВР (далі Закон № 270/96-ВР) визначено, що вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою.

Відповідно до пункту 2 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 2067, вивіска чи табличка - це елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать такій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли суб`єкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, який не є рекламою.

Відповідно до порядку розміщення вивісок в м. Рівному, вивіска - мала архітектурна форма, конструктивний елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі або яка має право його використання, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, яка розміщена на зовнішній поверхні фасаду будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу у таке приміщення, який не є рекламою, не містить закликів до придбання товару чи послуг.

Відповідно до визначення термінів, наведених у статті 1 Закону № 270/96-ВР: реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару; зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг; розповсюджувач реклами - особа, яка здійснює розповсюдження реклами.

Стаття 9 Закону № 270/96-ВР визначає правила ідентифікації реклами, а саме: реклама має бути чітко відокремлена від іншої інформації, незалежно від форм чи способів розповсюдження, таким чином, щоб її можна було ідентифікувати як рекламу.

Реклама у теле- і радіопередачах, програмах повинна бути чітко відокремлена від інших програм, передач на їх початку і наприкінці за допомогою аудіо-, відео-, комбінованих засобів, титрів, рекламного логотипу або коментарів ведучих з використанням слова «реклама». Інформаційний, авторський чи редакційний матеріал, в якому привертається увага до конкретної особи чи товару та який формує або підтримує обізнаність та інтерес глядачів (слухачів, читачів) щодо цих особи чи товару, є рекламою і має бути вміщений під рубрикою «Реклама» чи «На правах реклами».

Термін "реклама" визначається у ст. 1 Закону України "Про рекламу" як інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону України "Про рекламу" вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою.

На думку Держпідприємництва України, у випадку коли на фасаді будівлі, яку займає суб`єкт господарювання, та/або біля входу (в`їзду) до неї розміщено інформаційну вивіску, інформація на якій не містить закликів до придбання товару чи надання послуги або іншої інформації, що призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких осіб чи товару (послуги), така інформація не є рекламою і її розміщення не потребує одержання дозволу на розміщення об`єкта зовнішньої реклами.

Отже, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що реклама - це інформація, а вивіска (табличка) - спосіб розміщення інформації. Вивіска (табличка) може мати як рекламний характер, так і інформаційний. Різниця полягає у змісті інформації.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №323/1766/17, від 04.09.2019 у справі №1340/4421/18, від 11.11.2019 у справі № 323/1360/17, від 27.02.2020 у справі №405/4704/15-а, від 25.03.2020 у справі №461/4489/16-а, від 25.06.2020 у справі № 820/1609/17.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року). Обвинувачення, не підтверджене належними та допустимим доказами взагалі, має бути визнано таким, що ґрунтується на припущеннях.

Отже, ніхто не може бути підданий заходу впливу, в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом, що повністю резюмується з положеннями ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, і ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Окрім того, у відповідності до ст. 280 КУпАП України: "Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність".

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не грунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст.62 Конституції України).

Відповідно до ст. 252 КУпАП висновок про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка доведена в законний спосіб.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. В сукупності неправомірні дії інспектора Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради з перевищенням службових повноважень носять вже неодноразовий характер і завдають шкоди позивачу.

Відтак, грубі порушення вимог ст.268 КУпАП України щодо мене при винесенні оскаржуваної постанови відповідачем є очевидними. Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15 травня 2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п.21 рішення).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року №23 рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п.4.1).

У рекомендації № R (91)1 Комітету Міністрів Європи Державам - членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

Конституційний Суд України у Рішенні №23-рп/2010 від 22 грудня 2010 року у пунктах 4, 4.1, 4.2 мотивувальної частини Рішення вказав на розповсюдження ряду презумпцій та правових гарантій на усі види юридичної відповідальності, у тому числі й на адміністративну відповідальність. Зокрема прямо вказав у цьому переліку (у п.4 мотивувальної частини Рішення): "обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62 Конституції України". Обвинувачення, не підтверджене належними та допустимим доказами взагалі, має бути визнано таким, що ґрунтується на припущеннях.

З`ясування, чи було вчинено правопорушення, та чи винна особа у його вчиненні, а також пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, слід віднести до функції правосуддя.

У відповідності до ст.124 Конституції України: "Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються."

Таким чином, винесення рішення з питання наявності або відсутності складу правопорушення, вини конкретної особи, тощо, може здійснюватися тільки судом. Винесення такого рішення будь-якою іншою службовою особою є привласненням функції правосуддя. При цьому, відповідно до ст.8 Конституції України: "Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується." Аналогічна норма міститься й у ч.3 ст.6 КАС України.

У відповідності до ч.4 ст.7 КАС України: "Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії."

Очевидно, що тлумачення на користь особи у разі сумнівів щодо доведеності її вини, як передбачено ст.62 Конституції України і, як вказано у Рішенні Конституційного Суду України № 23-рп/2010 від 22 грудня 2010 року, цей принцип розповсюджується і на справи про адміністративні правопорушення, стосується й суперечності між собою різних правових норм, що стосуються процесу доведення вини особи.

Первинним у цьому має бути саме дотримання прав особи, і взагалі принципу верховенства права, у відповідності до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України.

Вказані вище обставини та відсутність належних доказів свідчать про недоведеність відповідачем наявності в діях позивача порушення вимог закону, що у свою чергу свідчить про недоведеність події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП, за яке позивача було піддано адміністративному стягненню.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 2-4 Протоколу № 7 до Конвенції, які застосовуються і при розгляді справ про адміністративні правопорушення, закріплено право особи на справедливий суд, що включає в себе право на доступ до матеріалів справи, право на захист та юридичну допомогу, право на надання доказів, проведення експертиз та залучення свідків, право бути повідомленим про час та місце слухання справи та присутнім при розгляді його справи судом.

Та основне те, що особа має право бути негайно і детально поінформована зрозумілою для нього мовою компетентним органом державної влади про характер та причини обвинувачення, мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту та захищати себе особисто чи використовувати захисника, що в даному випадку було порушено.

Рішення Європейського Суду з прав людини зі відповідно ст. 2 зазначеного Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Застосування в Україні Конвенції та практики Суду врегульовано главою 4 Закону №3477-IV.

Згідно ч.1 ст.17 Закону №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Більше того, частина 2 статті 6 КАС України, вимагає врахування практики Європейського Суду з прав людини при вирішенні справи.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Бербера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії" ЄСПЛ відзначив, що, як правило, національні суди, зокрема суд першої інстанції, повинні оцінити подані їм докази. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Салабіаку проти Франції" від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

В рекомендації № R(91)1 Комітету Ради Європи Державам - членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

Правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду/Касаційного адміністративного суду від 08.07.2020 року у справі №463/1352/16-а, в якій колегія суддів Верховного Суду Касаційного Адміністративного Суду, вважає, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача як на суб`єкта владних повноважень.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Таким чином, належних, допустимих, відповідно ст. 69, 70 КАС України, доказів порушення мною Правил дорожнього руху та моєї вини у вчиненні передбаченого ст.152 КУпАП України правопорушення не встановлено та не доведено.

Отже, в силу принципу презумпції невунуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невунуватості. При цьому суд не має права і не зобов`язаний самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, при винесенні постанови, інспектор муніципальної варти та адміністративна комісія всупереч положенням статтей 245, 247, 254, 258 КУпАП не з`ясували повно і об`єктивно обставини справи, а відтак чи винен позивач у вчиненні данного правопорушення, чи є в її діях склад адміністративного правопорушення.

Також у відповідності до ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення уповноваженою особою повинно враховуватись характер вчиненного правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність. Однак відповідачем не було з`ясовано вищезгаданих обставин і як наслідок постанова винесена не об`єктивно і упереджено.

В ході судового розгляду встановлено, що в протоколі про адміністративне правопорушення інспектор Огієвич О.О. вказала відомості, фактично зазначивши, що вона виявила правопорушення 04.03.2025, однак фактично інспектор виявила вивіску і здійснила фотофіксацію ще в лютому 2025 року, адже згідно запрошення №1902 інспектор викликала Мазур Ю.Ф. для складення протоколу про адміністративне правопорушення на 21.02.2025.

Отже, протокол всупереч вимог ч.2 ст.254 КУпАП складено пізніше, ніж через 24 годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення.

Суд також встановив, що інспектор винесла 04.03.2025 також і припис №1592. Винесення інспектором і припису, і одночасно складення протоколу про адміністративне правопорушення впливає на права та законні інтереси позивача, адже, за змістом припису Мазур Ю. мала усунути порушення до 13.03.2025 року. Тому винесення одночасно двох актів індивідуальної дії по одному факту правопорушення інспектором здійснено протиправно і незаконно

26 березня 2025 Адміністративною комісією виконавчого комітету Рівненської міської ради (далі адміністративна комісія) було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення №178 (далі постанова) та накладено штраф у розмірі 850,00 гривень.

Оскаржувану постанову позивачем отримано на відділенні пошти 03.04.2025.

З доданих до протоколу фото не представляється можливим встановити дату і час їх виконання. Захисником було направлено на адресу Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради адвокатський запит, в якому він просив надати копії фотодоказів, які долучено до протоколу №000225 від 04.04.2025, з посиланням на марку і номер оптичного пристрою та інформацію про дату і час здійснення фото. У відповіді на адвокатський запит не було надано ні фото ні інформації про пристрій, на який здійснювалась фото фіксація правопорушення.

Наведені порушення свідчать про недотримання Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради відділу контролю за благоустроєм м.Рівного ОСОБА_3 вимог чинного законодавства при складанні та оформленні протоколу про адміністративне правопорушення, принципу доказування «поза розумним сумнівом», а також вказують про упередженість прийнятого рішення щодо складення адмінматеріалів, що не відповідає «всебічному» завданню провадження у справах про адміністративні правопорушення, визначеному у ст.245 КУпАП.

При таких обставинах, будь-яких доказів того, що у даному випадку був факт розміщення реклами без відповідного дозволу не має, тому в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ст.152 КУпАП, а, отже, оскаржувану постанову необхідно скасувати, а провадження по справі - закрити.

Частиною 3 статті 286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення.

Приписами ч. 1 ст. 143 КАС України визначено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішення, постанові або ухвалі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про необхідність стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Рівненської міської ради витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 605 грн. 60 коп.

На підставі наведеного та керуючись ст. 241-245, 250, 255, 286 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до адміністративної комісії виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення задоволити.

Скасувати постанову Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Рівненської міської ради № 178 від 26.03.2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з виконавчого комітету Рівненської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 605,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з моменту отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - адміністративна комісія виконавчого комітету Рівненської міської ради, місцезнаходження: 33028, м. Рівне, вул. Соборна, 12А, .

Суддя Н.Г. Кучина