Справа № 640/11469/21
Суддя: О.М. Качанок
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

08 липня 2025 рокум. ДніпроСправа № 640/11469/21

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Качанка О.М.,

за участю секретаря судового засідання Попової Н.І.,

представника позивача: Трегубової.О.С.,

представника відповідача: Федоряко І.М.,

розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві), з вимогою скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 16.12.2020 № .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що податковим повідомленням-рішенням Головного управління ДПС у м. Києві від 16.12.2020 № позивача повідомлено, що відповідно до акту перевірки від 26.10.2020 № 521/26-15-33-09-26, встановлено порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, визначеного пунктом 57.3. ст. 57 ПК України, та на підставі ст. 126 ПК України за затримку на 326 календарних днів сплати грошового зобов`язання в сумі 3196305 грн зобов`язано сплатити штраф у розмірі 20% в сумі 639261 грн.

Відповідно до розрахунку штрафної санкції до податкового повідомлення-рішення від 16.12.2020 розрахунок штрафу виконаний від грошового зобов`язання - штрафу в сумі 3196305 грн, який застосований податковим повідомленням-рішенням від 08.07.2019 № .

Позивач вважає, що з 01.01.2021 скасовується відповідальність у вигляді штрафу у разі, якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання у вигляді штрафних (фінансових) санкцій, застосованих до нього на підставі ПК України. У зв`язку з чим податкове повідомлення-рішення від 16.12.2020, яким застосований штраф за несплату штрафу, підлягає скасуванню відповідно до ст. 58 Конституції України та ст. 124 ПК України.

Позивач оскаржувала податкове повідомлення-рішення від 16.12.2020 до Державної податкової служби України, де зазначала про необхідність застосування зворотної дії закону в часі та скасування податкового повідомлення-рішення відповідно до ст. 58 Конституції України та ст. 124 ПК України.

Проте, рішенням Державної податкової служби України від 26.03.2021 № 1826/Г/99-00-06-01-04-09 податкове повідомлення-рішення від 16.12.2020 залишено без змін, а скарга без задоволення. Державна податкова служба України, на думку позивача, протиправно не надала оцінки доводам щодо необхідності застосування зворотної дії закону в часі.

Позивач також вказує, що нею 21.06.2019 своєчасно та в повному обсязі сплачений до бюджету податок на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування за 2018 рік в сумі 12785220 грн, тому в акті перевірки від 26.10.2020 безпідставно зазначено про несвоєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування.

В акті перевірки від 26.10.2020 не зазначений граничний термін сплати податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування згідно податкового повідомлення-рішення (форма «Р») № від 08.07.2019, а також не зазначена дата узгодження грошових зобов`язань за податковим повідомленням-рішенням від 08.07.2019.

До того ж, позивач наголошує, що податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 є скасованим відповідно до п. 56.9 ст. 56 ПК України, оскільки Державна податкова служба України не надіслала їй рішення за скаргою.

25.04.2019 вона подала до ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2018 рік.

Головним управлінням ДФС у м. Києві складено акт про результати камеральної перевірки податкової декларації про майновий стан і доходи від 27.05.2019 № 1081/26-15-13-04-28.

21.06.2019 платіжним дорученням № вона сплатила до бюджету податок на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування за 2018 рік в сумі 12785220,00 грн.

24.06.2019 позивачем до Головного управління ДФС у м. Києві подані заперечення на акт камеральної перевірки, до яких додані звітна нова податкова декларація про майновий стан та доходи за 2018 рік (із заповненим рядком 22.1) та платіжне доручення від 21.06.2019 № про сплату податку на доходи фізичних осіб за 2018 рік.

Листом Головного управління ДФС у м. Києві від 04.07.2019 № 79366/Г/26-15-04-20 позивачу повідомлено про залишення без змін висновку акту перевірки, а заперечення на акт перевірки залишені без задоволення.

Податковим повідомленням-рішенням від 08.07.2019 № Головним управлінням ДФС у м. Києві збільшено суму грошового зобов`язання за податком на доходи фізичних осіб на суму 12785220 грн та застосований штраф на підставі ст. 123.1 ст. 123 ПК України у розмірі 3196305 грн.

17.07.2019 позивачем до Державної фіскальної служби України подана скарга на податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019.

Позивач звернулась до Державної податкової служби України із заявою від 06.10.2020 щодо надання доказів, направлення їй рішення про розгляд скарги від 17.07.2019.

Державна податкова служба України листом від 26.10.2020 № 30943/6/99-00-06-03-02-06 надала копію витягу зі списку поштових відправлень № 1316 від 01.08.2019 з копією фіскального чеку щодо направлення рішення від 01.08.2019 про продовження строку розгляду скарги та копію витягу з переліку № 1593 від 13.09.2019 з копією фіскального чеку щодо направлення рішення про результати розгляду скарги.

Позивач зазначає, що перелік № 1593 від 13.09.2019 не є належним доказом направлення їй рішення Державної податкової служби України від 13.09.2019 № 1763/6/99-00-08-05-04,

Вказує, що не отримувала від Державної податкової служби України оригінал рішення Державної податкової служби України від 13.09.2019 № 1763/6/99-00-08-05-04 про результати розгляду її скарги від 17.07.2019.

Позивач також зазначає, що відповідно до пп. 56.17.3 п. 56.17 ст. 56 ПК України процедура адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 08.07.2019 № є незавершеною, сума грошового зобов`язання за цим податковим повідомленням-рішенням, вважається неузгодженою. У зв`язку з чим застосування штрафу за несплату неузгодженої суми грошового зобов`язання, яке визначено повідомленням-рішенням Головного управління ДФС у м. Києві від 08.07.2019 № , суперечить ст. 126 ПК України.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2021 відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2021 зупинено провадження в адміністративній справі № 640/11469/21 до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 640/11466/21.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що ГУ ДПС у м. Києві на підставі пп. 19-1.1.1 пп. 19-1.1.2 п. 19-1.1 ст. 19-1, пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 та п. 76.1 ст. 76 Податкового кодексу України проведено камеральну перевірку своєчасності сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування ОСОБА_1 , за результатами якої було складено акт від 26.10.2020 № 521/26-15-33-09- 26/.

На підставі висновку акту перевірки ГУ ДПС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 16.12.2020 № про застосування штрафної санкції за несвоєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування у розмірі 639261,00 грн.

До цього, фізичною особою ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) було подано податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2018 рік № 90342 від 25.04.2019, в якій задекларовано доходи, отримані з джерел за межами України в сумі 71029000,00 грн та узгоджено суму податкового зобов`язання, що підлягає сплаті до бюджету самостійно з податку на доходи фізичних осіб в сумі 12785220,00 грн.

Проте, у рядку 22.1 зазначеної декларації платником не відображено суму податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету за результатами звітного (податкового) року з отриманих у 2018 році доходів.

ГУ ДФС у м. Києві самостійно визначено податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 12785220,00 грн.

ГУ ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік, за результатами якої складено акт від 27.05.2019 № 1081/26-15-13-04-28.

За висновками перевірки ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 № про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування у розмірі 15981525 грн (основний платіж - 12785220 грн, штрафні санкції - 3196305 грн).

Проте, відповідно до даних інтегрованої картки платника ІТС «Податковий блок» фізичної особи ОСОБА_1 грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб станом на дату нарахування 09.09.2019 було сплачено частково, а саме у сумі 12785220,00 грн.

Разом з тим, не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням від 08.07.2019 № ГУ ДФС у м. Києві, ОСОБА_1 було подано скаргу до ДФС України.

За результатами розгляду скарги прийнято рішення від 13.09.2019 № 1763/6/99-00-08-05-04, яким залишено без змін податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 № , а скаргу без задоволення. Вказане рішення надіслано скаржнику 13.09.2019 поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу, зазначену у скарзі, а саме: АДРЕСА_1 . Проте, лист повернувся до контролюючого органу 15.10.2019.

Відповідач вказує, що відповідно до розділу ІХ Порядку оформлення і подання скарг платникам податків та їх розгляду контролюючими органами, затвердженого наказом МФУ від 21.10.2015 № 916, рішення вважається надісланим (наданим) фізичній особі - платнику податків, якщо його вручено особисто фізичній особі або її законному представнику під розписку чи надіслано листом з повідомленням про вручення на адресу, зазначену у скарзі як адреса, на яку необхідно надіслати рішення за результатами скарги, а у разі не зазначення такої адреси в скарзі - на податкову адресу платника податків.

При цьому, у разі якщо пошта не може вручити платнику податків рішення за результатами розгляду скарги через відсутність за місцемзнаходження посадових осіб, їх відмову прийняти рішення за результатами розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцязнаходження, місця проживання) платника податків у день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення, із зазначенням невручення. причин невручення.

Відповідно до пп. 56.17.3 п. 56.17 ст. 56 Податкового кодексу України, процедура адміністративного оскарження закінчується днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику.

День закінчення процедури адміністративного оскарження вважається днем узгодження грошового зобов`язання платника податків, передбачено пп. 56.17.5 п. 56.17 ст. 56 ПК України.

Отже, датою вручення рішення ДПС України від 13.09.2019 № 1763/6799-00- 08-05 та днем узгодження грошового зобов`язання, визначеного у податковому повідомленні-рішенні ГУ ДФС у м. Києві від 08.07.2019 № , на думку відповідача, слід вважати 15.10.2019.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження. (п. 57.3 ст. 57 Податкового кодексу України у редакції, що діяла у 2019 році).

Крім того, до ДПІ у Шевченківському районі Головного управління ДПС у м. Києві Гайдук О.В. було подано податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2019 pік № 179398 від 01.06.2020, в якій задекларовано доходи, отримані з джерел за межами України в сумі 65814205,00 грн та визначено суму податкового зобов`язання, що підлягає сплаті до бюджету самостійно з податку на доходи фізичних осіб в сумі 11846556,90 грн.

Так як в інтегрованій картці платника податків ІТС «Податковий блок» ОСОБА_1 обліковувався податковий борг з податку на доходи фізичних осіб в сумі 3539299,18 грн, то сплачена сума податкового зобов`язання згідно вищезазначеної податкової декларації за 2019 рік в сумі 11846556,90 грн, була зарахована в рахунок погашення податкового боргу відповідно до п. 87.9 ст. 87 Податкового кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

У зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду міста Києва справу передано на розгляд до Луганського окружного адміністративного суду.

Автоматизованою системою документообігу Луганського окружного адміністративного суду для розгляду цієї адміністративної справи визначений суддя Качанок О.М.

Ухвалою суду від 19.02.2025 прийнято справу до провадження; поновлено провадження у справі № 640/11469/21; продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; замінено відповідача у справі з Головного управління ДПС у м. Києві на Головне управління ДПС у м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС України (ідентифікаційний номер ВП: 44116011, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19); відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача про повернення без розгляду відзиву на позовну заяву та заперечень на заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу. Окрім цього, запропоновано учасникам справи надати суду письмові пояснення та/або заяву у разі зміни фактичних обставин по даній справі, вибуття, необхідності залучення або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, а також в разі врегулювання спору на даний момент.

03.03.2025 представником позивача до суду подано пояснення, в яких вказано, що позивач підтримує позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві. Додатково вказано, що в акті камеральної перевірки від 26.10.2020 на підставі якого прийняте відповідачем спірне податкове повідомлення-рішення від 16.12.2020, не зазначена дата сплати позивачем узгодженої суми грошового зобов`язання.

В акті камеральної перевірки від 26.10.2020 не зазначена сума нібито узгодженого грошового зобов`язання, з суми якого відповідачем розрахований штраф; не зазначена дата узгодження невизначеної суми грошового зобов`язання; не зазначена кількість днів прострочення сплати невизначеної суми грошового зобов`язання.

На думку представника позивача, податкове повідомлення-рішення від 16.12.2020 прийнято відповідачем на підставі акта камеральної перевірки від 26.10.2020, в якому не зазначені юридичні факти, з якими пов`язується відповідальність у вигляді штрафу відповідно до п. 126.1 ст. 126 ПК України. Також останній вважає, що податкове повідомлення-рішення від 16.12.2020 прийнято за відсутності підстав для притягнення до відповідальності, що передбачені п. 126.1 ст. 126 ПК України, та суперечить п. 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ вказаного кодексу.

05.06.2025 від представника позивача Трегубової Олени Сергіївни надійшло клопотання про зупинення провадження до моменту набрання законної сили судовим рішенням у справі № 640/4641/22.

Ухвалою суду від 12.06.2025 у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено.

Ухвалою від 13.06.2025 суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалами суду від 17.06.2025 та 18.06.2025 задоволено клопотання представників сторін про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 24.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

07.07.2025 представником позивача до суду подано додаткові пояснення, в яких вказуються такі мотиви протиправності спірного рішення, на думку останньої, зокрема:

- оскаржуваним ППР до позивача застосовується юридична відповідальність за діяння, за яке до позивача вже було застосовано заходи юридичної відповідальності;

- правові підстави для застосування до позивача відповідальності за ст. 126 Податкового кодексу України відсутні;

- грошове зобов`язання за ППР від 08.07.2019 є неузгодженим;

- оскаржуване ППР не відповідає висновкам акту перевірки, на підставі якого воно прийняте, висновки такого акта не відповідають законодавству та фактичним обставинам;

- у відповідача були відсутні правові підстави для проведення податкової перевірки, за наслідками якої було прийнято оскаржуване ППР.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення, подібні викладеним у позові та додаткових поясненнях.

Представник відповідача щодо задоволення адміністративного позову заперечив з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

До податкового органу фізичною особою ОСОБА_2 було подано податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2018 рік № 90342 від 25.04.2019, в якій задекларовано доходи, отримані з джерел за межами України в сумі 71029000,00 грн та узгодженою сумою податкового зобов`язання, що підлягає сплаті до бюджету самостійно з податку на доходи фізичних осіб в сумі 12785220,00 грн.

У рядку 22.1 вищезазначеної декларації позивачем не відображено суму податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету за результатами звітного (податкового) року з отриманих у 2018 році доходів.

Вищевказане порушення, на думку відповідача, призвело до заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету на суму 12785220,00 грн.

ГУ ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік, за результатами якої складено акт від 27.05.2019 № 1081/26-15-13-04-28.

Згідно з платіжним дорученням № від 21.06.2019 ОСОБА_1 сплачено кошти в сумі 12785220,00 грн за призначенням платежу: «код 11010500 Податок на доходи фіз, осіб. ОСОБА_1 , їн. № ».

Разом з тим, 24.06.2019 позивачем подано другу податкову декларацію за 2018 рік, у розділі «Тип декларації» позивачем визначено її як «звітна нова». Цю декларацію відповідачем не було прийнято, що є предметом розгляду у справі № 640/4641/22.

Згідно з рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.2022 у справі № 640/4641/22, визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління ДФС у м. Києві у прийнятті податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік ОСОБА_1 , яка оформлена листом Головного управління ДФС у м. Києві від 26.06.2019 № 75494/Г/26-15-13-04-20. З відомостей із Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.2022 у справі № 640/4641/22 не набрало законної сили.

Водночас, судом встановлено, що за висновками перевірки ГУ ДФС у м. Києві (акт від 27.05.2019) прийнято податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 № про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування у розмірі 15981525 грн (основний платіж - 12785220 грн, штрафні санкції - 3196305 грн).

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням від 08.07.2019 № ГУ ДФС у м. Києві, ОСОБА_1 було подано скаргу до ДФС України.

За результатами розгляду скарги ДПС України прийнято рішення від 13.09.2019 № 1763/6/99-00-08-05-04, яким залишено без змін податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 № , а скаргу без задоволення.

Між тим, ГУ ДПС у м. Києві на підставі пп. 19-1.1.1, пп. 19-1.2 п. 191-1 ст. 19-1, пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 та п. 76.1 ст. 76 Податкового кодексу України проведено камеральну перевірку своєчасності сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування ОСОБА_1 , за результатами якої було складено акт від 26.10.2020 № 521/26-15-33-09-26/.

На підставі висновку вказаного акту перевірки ГУ ДПС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 16.12.2020 № про застосування штрафної санкції за несвоєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування у сумі 639261,00 грн.

Вважаючи протиправним податкове повідомлення-рішення від 16.12.2020 № , позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовує та визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України, у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 62 ПК України одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Згідно з п. 75.1 ст. 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

У силу пп. 75.1.1 п. 75.1 ст. 75 ПК України, камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

Камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення. Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова (п. 76.1 ст. 76 ПК України).

Згідно з п. 162.1 статті 162 ПК України платниками податку з доходів фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Відповідно до пп. 163.1.1, 163.1.2 п. 163.1 ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Як встановлено п. 164.1 ст. 164 ПК України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Пунктом 164.2 ст. 164 ПК України визначено доходи, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Статтею 167 ПК України встановлено ставки податку з доходів фізичних осіб.

Так, згідно з п. 167.1 ст.167 ПК України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Пунктом 179.1 ст.179 ПК України встановлено обов`язок платника податку подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Фізична особа зобов`язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації. Сума податкових зобов`язань, донарахована контролюючим органом, сплачується до відповідного бюджету у строки, встановлені цим Кодексом (п. 179.7 ст. 179 ПК України).

Як було зазначено вище, за результатами проведеної камеральної перевірки контролюючим органом встановлено порушення позивачем строку сплати суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування.

Згідно з п. 126.1 ст. 126 ПК України (в редакції, чинній до 01.01.2021), у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Таким чином, за несплату платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання у певний термін законодавець для такого платника передбачив негативні наслідки у вигляді штрафних санкцій.

Як уже зазначалось, на підставі висновку акту перевірки ГУ ДПС у м. Києві від 26.10.2020 № 521/26-15-33-09-26/ винесено податкове повідомлення-рішення від 16.12.2020 № про застосування штрафної санкції за несвоєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування у сумі 639261,00 грн.

Тобто, податкове повідомлення контролюючим органом винесено до 01.01.2021.

Разом з тим, згідно з п. 124.1 ст. 124 ПК України (в редакції, чинній з 01 січня 2021 року) у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім грошового зобов`язання у вигляді штрафних (фінансових) санкцій, застосованих до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, а також пені, застосованої до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу в таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 5 відсотків погашеної суми податкового боргу;

- при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Таким чином, до 01 січня 2021 року діяла стаття 126 ПК України, яка визначала аналогічний склад податкового правопорушення, який визначає і пункт 124.1 статті 124 ПК України після 01 січня 2021 року, однак встановлювала вищий розмір штрафу в порівнянні з пунктом 124.1 статті 124 ПК України.

В контексті наведеного та доводів представника позивача, покладених останнім, серед іншого, в обґрунтування своєї позиції у даному спорі, суд враховує, що поведінка платника податків щодо порушення правил сплати (перерахування) грошового зобов`язання кваліфікувалась як податкове правопорушення, за яке передбачалася відповідальність, як на момент закінчення граничних строків для сплати узгодженої суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (стаття 126 ПК України), так і встановлена на момент прийняття оспорюваного акта індивідуальної дії. Тому підстави для непоширення статті 126 ПК України в редакції до 01.01.2021 на правовідносини, що є предметом дослідження у цьому спорі, відсутні.

Разом з тим, суд не погоджується з міркуваннями представника позивача про дефектність вказаної норми (статті 126 ПК України).

Водночас, суд не приймає доводи представника позивача про дефектність акту перевірки, неналежне його оформлення та неповноту висновків і невідповідність їх фактичним обставинам, неправдивість викладення в акті перевірки інформації, тощо як підставу для скасування спірного податкового повідомлення-рішення.

З цього приводу суд вказує, що ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.04.2020 справі № 813/1790/18, від 06.02.2020 у справі № 300/1406/19.

Суд зауважує, що в даному випадку процедурних порушень при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення, які б могли бути підставою для його скасування, судом не встановлено.

Окрім цього, не є слушними, на думку суду, доводи представника позивача про відсутність правових підстав для проведення податкової перевірки, за наслідками якої було прийнято оскаржуване рішення, оскільки саме предметом камеральної перевірки може бути перевірка своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до п. 109.1 ст. 109 ПК України, податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Як уже згадувалось вище, судом встановлено, що фізичною особою ОСОБА_2 було подано податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2018 рік № 90342 від 25.04.2019, в якій задекларовано доходи, отримані з джерел за межами України в сумі 71029000,00 грн та узгодженою сумою податкового зобов`язання, що підлягає сплаті до бюджету самостійно з податку на доходи фізичних осіб в сумі 12785220,00 грн.

Відповідно до приписів п. 179.1 ст. 179 ПК України встановлено обов`язок платника податку подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу. Фізична особа зобов`язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації. Сума податкових зобов`язань, донарахована контролюючим органом, сплачується до відповідного бюджету у строки, встановлені цим Кодексом (п. 179.7 ст. 179 ПК України).

У силу ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України, при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок (ч. 5 ст. 45 Бюджетного кодексу України).

Не заперечується відповідачем, що платіжним дорученням № від 21.06.2019 ОСОБА_1 сплачено податок з доходів фізичних осіб у сумі 12785220,00 грн. Тобто, сплата податку відбулась до 01.08.2019.

З огляду на викладене, позивачем вчасно виконано свій обов`язок із сплати податку на доходи фізичних осіб у сумі 12785220,00 грн, хоча у рядку 22.1 декларації про майновий стан та доходи за 2018 рік № 90342 від 25.04.2019 позивачем не відображено суму податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету за результатами звітного (податкового) року з отриманих у 2018 році доходів.

Проте, пізніше, вказана сума була задекларована платником податків, про що вже зазначалось вище та правовідносини щодо прийняття такої декларації контролюючим органом є предметом судового оскарження по іншій справі.

Суд зауважує, що нарахування відповідачем спірним податковим повідомленням-рішенням грошового зобов`язання у сумі 639261 грн (20% від суми штрафу у розмірі 3196305 грн, який нарахований на суму вчасно сплаченого зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб, підставою для нарахування якого слугувало податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 № , яким визначено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування у розмірі 15981525 грн (основний платіж - 12785220 грн, штрафні санкції - 3196305 грн)) не відповідає, на думку суду, меті притягнення до відповідальності платників податків, встановленій Податковим кодексом України, адже відповідно до статті 109 ПК України податковим правопорушенням визнається винне діяння (дія або бездіяльність), що призводить до невиконання або неналежного виконання вимог податкового законодавства, а в даному випадку податковий обов`язок зі сплати податку був виконаний належним чином і у встановлений строк, що підтверджується документально.

Разом з тим, як встановлено судом, ППР від 08.07.2019 було оскаржене позивачем до Державної податкової служби України. Проте, належних доказів направлення позивачу рішення ДПС про результати розгляду скарги на ППР від 08.07.2020, відповідачем суду не надано.

Наявні в матеріалах справи копії витягу зі списку поштових відправлень № 1316 від 01.08.2019 та витягу з переліку поштових відправлень № 1593 від 13.09.2019 (з копіями фіскального чеку), не дають підстав достовірно встановити суду, що саме рішення про результати розгляду скарги на податкове повідомлення-рішення від 08.07.2019 № направлялось позивачу, що і стало в подальшому підставою для узгодження грошового зобов`язання за вказаним податковим повідомленням-рішенням, на підставі якого було в подальшому нараховано спірну суму зобов`язань.

Між тим, ДПС України, на адвокатський запит від 28.10.2020 № 20-728-0832 повідомлено, що в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення чи поштове відправлення, яким надіслано рішення про результати розгляду скарги ОСОБА_1 , відсутні.

Відтак, суд погоджується з доводами позивача про відсутність в матеріалах справи доказів про узгодження грошового зобов`язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням від 08.07.2019 № , зважаючи на те, що податковим органом не доведено належними доказами направлення рішення про результати розгляду скарги на вказане рішення, саме через відсутність належних доказів про відправку та неможливість встановлення із наявних в матеріалах справи документів, що саме вказане рішення про результати розгляду скарги направлялось позивачу та відповідно в контексті норм ПК України стало підставою для узгодження грошового зобов`язання за згаданим податковим рішенням-рішенням, на підставі якого і було нараховано грошове зобов`язання за спірним рішенням.

Щодо інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника. Виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення «Бендерський проти України», судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

Вказані вимоги зобов`язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з`ясування об`єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вищевикладені факти та обставини є безумовною підставою для висновків суду про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення, а інші доводи не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку, що спірне податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з положеннями статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Що стосується розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при поданні позову був сплачений судовий збір у сумі 6392,61 грн, що підтверджується платіжним дорученням № від 21.04.2021.

З огляду на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України суд присуджує їй за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 6392,61 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з такого.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

За змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина сьома статті 139 КАС України).

Аналіз вищевикладених правових норм свідчить про те, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку.

При визначенні суми відшкодування інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Подібний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18.

Представником позивача 12.05.2021 до суду подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 76500 грн.

На підтвердження цих витрат надано копії таких документів: договору про надання правової (професійної правничої) допомоги № 0832 від 26.10.2020 з додатками до нього; рахунку на оплату правової (професійної правничої) допомоги; акту здачі-приймання робіт; платіжного доручення від 30.04.2021; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1753 від 29.09.2004 адвоката Нікульникова Д.О.; витяг з Єдиного реєстру адвокатів України, який підтверджує, що адвокат Нікульников Д.О. діє в складі Адвокатського об`єднання «Головань і Партнери».

Згідно з пп. 1.1 п. 1 договору на замовлення клієнта, адвокатське об`єднання зобов`язується надати правову (професійну правничу) допомогу (юридичні послуги) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити такі послуги та фактичні витрати, необхідні дії виконання договору.

Відповідно до пп. 2.1 п. 2 договору порядок замовлення, надання і оплати юридичних послуг, права, обов`язки і відповідальність сторін, а також повноваження адвокатів адвокатського об`єднання визначаються, окрім договору, також Загальними умовами надання юридичних послуг адвокатським об`єднанням «Головань і Партнери» та іншими додатками і додатковими угодами до договору.

Клієнт зобов`язується оплачувати адвокатському об`єднанню гонорари та витрати, відповідно до Загальних умов надання юридичних послуг адвокатським об`єднанням «Головань і Партнери» (п. 4 договору).

Відповідно до пп. 7.1, 7.3 вказаних умов клієнт зобов`язується своєчасно оплачувати адвокатському об`єднанню гонорари; погодинний гонорар визначається як кількість часу, витраченого на надання послуг клієнту, помножена на погодинну ставку.

Згідно з актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 23 від 21.04.2021, адвокатським об`єднанням виконані такі роботи, зокрема, підготовка позовної заяви про скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 16.12.2020 № . Загальна вартість робіт (з ПДВ) становить 76500,00 грн. Адвокатським об`єднанням виписано рахунок на оплату № 24 від 21.04.2021 (за договором № 0832 від 26.10.2020) на вказану суму.

Також, до матеріалів справи надано платіжне доручення № B881078341 від: 30.04.2021 про сплату платежу у сумі 76500,00 грн за послуги згідно рахунку № 24 від 21.04.2021.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, у тому числі, у рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви»).

У справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) вказано, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У зазначеному рішенні Європейського суду з прав людини також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 269).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим, Суд вказав, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Також, у постанові від 19 лютого 2020 року у справі у справі № 755/9215/15-ц Великою Палатою Верховного Суду сформовано висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Представником відповідача до суду подано заперечення на заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, вказавши, що витрати у сумі 76500,00 грн не відносяться до витрат, понесених у даній справі, зважаючи на вказівку надавачем послуг податкового повідомлення-рішення, яке не оскаржується у цій справі, а також на завищення обсягу виконаних робіт та їх вартість.

Однак, суд зауважує, що в рахунку на оплату правової (професійної правничої) допомоги та акті здачі-приймання робіт (надання послуг) № 23 від 21.04.2021 вказується саме оскаржуване у даній справі податкове повідомлення-рішення від 16.12.2020 № .

Разом з тим, як вже зазначалось судом вище, представник позивача просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 76500,00 грн.

Однак на переконання суду, такий розмір витрат не відповідає вищеназваному принципу співмірності до наданих адвокатом послуг, а також їх реальності.

Суд вважає, що завищений розмір адвокатських витрат, який не відповідає критеріям розумності та співмірності, може покласти на іншу сторону, з якої стягуються такі витрати, надмірний тягар щодо їх відшкодування, який може бути неспівмірним допущеному порушенню, що суперечитиме засадам та принципам адміністративного судочинства.

Суд зазначає, що дана справа не є справою значної складності, також судом не було встановлено наявності виключної правової проблеми при вирішенні даного спору.

Тож суд вказує, що виходячи з наведених положень адміністративно-процесуального законодавства, а також критеріїв реальності витрат на правову допомогу в цій справі (встановлення їхньої дійсності та необхідності), доведеності таких витрат з урахуванням усіх вищенаведених судом обставин у сукупності, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн, що, на думку суду, є співмірною сумою для цієї справи, з урахуванням наведених висновків суду, встановлених обставин та наданих послуг.

Керуючись статтями 139, 194, 205, 242-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (ідентифікаційний код ВП 44116011, місцезнаходження: м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 16.12.2020 № , яким ОСОБА_1 зобов`язано сплатити штраф у сумі 639261,00 грн за платежем податок з доходів фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 6392,61 грн (шість тисяч триста дев`яносто дві гривні 61 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 14.07.2025.

Суддя О.М. Качанок