Справа № 520/21418/24
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 р. Справа № 520/21418/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 (головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М.) у справі №520/21418/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Полтавській області №64 від 26.06.2024 щодо відмови в зарахуванні позивачу до страхового стажу періодів роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 15.04.1982;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 15.04.1982 та повторно розглянути питання щодо призначення позивачу пенсії за віком з дня звернення до пенсійного фонду, 10.10.2023.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 року задоволено позов.

Головне управління пенсійного фонду України в Полтавській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати вказане рішення, а позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення суду щодо задоволення позовних вимог підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що орган, що призначає пенсію повинен перевірити документи про стаж, які мають відповідати відомостям про особу, зазначеними у паспорті.

У випадку наявних розбіжностей у паспорті та документі про стаж орган, що призначає пенсію відмовляє особі у призначенні пенсії.

Вказує, що до загального страхового стажу не зараховані періоди роботи згідно наданої трудової книжки НОМЕР_2 від 15.04.1982 року, оскільки не підтверджено зміну дошлюбного прізвища (з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 ).

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано вимоги щодо надання саме оригіналів документів, які є необхідними для призначення пенсії.

Вказує, що документи, які підтверджують зміну прізвища мають бути надані в оригіналі, не мати недоліків.

Крім того, висловлює незгоду із позицією суду першої інстанції щодо дати розгляду питання призначення позивачу пенсії за віком з дня звернення до пенсійного фонду, а саме з 10.10.2023.

Позивач скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому заперечуючи проти скарги та її необґрунтованість, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , первісно звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за віком, надавши наступні документи: трудову книжку, паспорт, код, диплом, свідоцтво про шлюб (копія), рішення суду.

Вказану заяву позивача за принципом екстериторіальності розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №64 від 26.06.2024 року.

У вказаному рішенні пенсійного органу зазначено, що до загального страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи згідно наданої трудової книжки НОМЕР_2 від 15.04.1982, оскільки не підтверджено зміну дошлюбного прізвища (з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 ). Надана копія документу про зміну прізвища "Запись актов о заключении брака №37". Відповідно до пункту 2.23 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України №1566/11846 від 27.12.2005 року, при поданні особою заяви документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах, а також в документі "Запись актов о заключении брака №37" відсутній переклад печатки з іноземної мови.

Позивач, погоджуючись із вищевказаним рішенням відповідача, звернувся з позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з протиправності оспорюваного рішення відповідача та у зв`язку з цим наявності правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (далі по тексту - Закон №1788-ХІІ) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі по тексту - Закон №1058-ІV).

Відповідно до статті 1 Закону №1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

За приписами ст.8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. Розмір страхового стажу (стажу роботи) є одним із основних чинників для визначення розміру пенсійних виплат.

Відповідно до ст.9 Закону №1058-ІV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-ІV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, а з січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Згідно ст.24 Закону №1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Судом встановлено, що звертаючись до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за віком, позивачем надано наступні документи: трудову книжку, паспорт, ідентифікаційний код, диплом, свідоцтво про шлюб (копія), рішення суду.

Відмовляючи позивачу у зарахуванні до її страхового стажу періодів роботи останньої згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 15.04.1982, відповідач в оспорюваному рішенні виходив з того, що не підтверджено зміну дошлюбного прізвища (з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 ).

Також, пенсійний орган зазначив, що позивачем надана копія документу про зміну прізвища "Запись актов о заключении брака №37", в той час, як документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналі.

Крім того, пенсійний орган зазначив, що в документі "Запись актов о заключении брака №37" відсутній переклад печатки з іноземної мови.

Колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що станом на дату початку трудової діяльності позивача та дату заповнення трудової книжки серії НОМЕР_1 від 15.04.1982 дівоче (дошлюбне) прізвище позивача " ОСОБА_2 ".

Відповідно до копії запису актів про укладення шлюбу від 12.11.1982 №37 прізвище позивача до шлюбу " ОСОБА_2 ", а після його укладення " ОСОБА_3 " (а.с.11).

Рішенням Первомайського районного народного суду від 19.08.1985 у справі №1-594/1985 розірвано шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який зареєстрований 12.11.82 р. (актовий запис №37) (а.с.14).

Після розірвання шлюбу позивач залишила прізвище " ОСОБА_3 " (свідоцтво про розірвання шлюбу № НОМЕР_3 від 29.01.1986) (а.с.77).

Згідно наявного в матеріалах паспорту позивача прізвище останньої - ОСОБА_1 (а.с.22).

При цьому, колегія суддів враховує, що рішенням Первомайського районного суду від 13.05.2024 у справі №632/516/24 (набрало законної сили 13.06.2024) встановлено факт зміни прізвища позивача з " ОСОБА_2 " на " ОСОБА_3 " та подальше залишення вказаного прізвища після розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, слід дійти висновку, що вказаним вище рішенням суду підтверджено факт зміни прізвища позивача з " ОСОБА_2 " на " ОСОБА_3 " та подальше залишення вказаного прізвища після розірвання шлюбу.

Крім того, колегія суддів враховує, що зазначеним вище рішенням суду також підтверджується неможливість надання позивачем оригіналу свідоцтва про шлюб, який через закінчення строку зберігання не зберігся в суді і в архіві суду відсутній.

Приписами статті 62 Закону №1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок № 637).

Згідно п.1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Судом встановлено, що трудова книжка позивача НОМЕР_2 від 15.04.1982 містить дані щодо трудової діяльності позивача, а саме щодо періодів такої діяльності, організацій в яких працював позивач та підстав для відповідних записів у ній.

Наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 за №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі по тексту - Інструкція №58).

Відповідно до п.1.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно з п.2.2 Інструкції 2.2 №58 заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.11 Інструкції №58 передбачено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Пунктом 2.11 Інструкції №58 передбачено, що зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.

Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.

Так, перша сторінка трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 15.04.1982 в графі прізвище містить закреслення прізвища позивача " ОСОБА_2 " та наступне зазначення прізвища " ОСОБА_3 ". Також вказана сторінка містить зазначення про те, що такі зміни здійснені на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу № НОМЕР_3 . Запис зроблений техніком ОСОБА_5 16.09.1986р. і завірений печаткою (а.с.4).

З урахуванням вже наведених вище висновків, колегія суддів приймає в якості обґрунтованих посилання позивача на помилковість зазначення в його трудовій книжці підстави для згаданих вище змін щодо її прізвища, враховуючи, що такі зміни мали б здійснені на підстави свідоцтва про шлюб, а не на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу.

Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 року у справі №423/1881/17 неодноразово висловлював позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, так як на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Обов`язок щодо заповнення трудової книжки покладається на власника або уповноважений ним орган, а не на працівника, як і обов`язок внести виправлення у спосіб, передбачений законодавством.

Власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.08.2019 у справі №654/890/17, від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 та від 11.07.2019 № 683/737/17.

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки, зокрема, у разі недотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі №754/14898/15.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

За загальним правилом, формальні неточності у документах не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації її права на соціальний захист шляхом призначення пенсії.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи підтвердження судовим рішенням факту зміни прізвища позивача з " ОСОБА_2 " на " ОСОБА_3 " та неможливість надання позивачем оригіналу свідоцтва про шлюб, а також наявність недоліків при заповненні роботодавцем трудової книжки позивача, колегія суддів вважає помилковими висновки, викладені в оспорюваному рішенні відповідача.

Доводи апеляційної скарги про не підтвердження зміни дошлюбного прізвища позивача та необхідність надання оригіналів документів, які підтверджують зміну прізвища і які не мають недоліків, в т.ч. мати переклад печатки з іноземної мови, є такими, що не узгоджуються із наведеними вище висновками суду.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що відповідач в оспорюваному рішенні не висловив зауважень (незгоди) щодо конкретних періодів роботи позивача згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 15.04.1982 та відповідних записів у ній, а тому вони підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено (доказано) правомірність власного рішення, що є предметом оскарження у даній справі.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що оспорюване рішення відповідача є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а тому є правильними відповідні висновки суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Враховуючи наведені вище висновки щодо протиправності оспорюваного рішення відповідача та необхідності його скасування, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 15.04.1982 та повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком з дня звернення до пенсійного фонду, 10.10.2023.

При цьому, щодо доводів апеляційної скарги, які стосуються незгоди із позицією суду першої інстанції щодо дати розгляду питання призначення позивачу пенсії за віком з дня звернення до пенсійного фонду, а саме з 10.10.2023, то колегія суддів відхиляє такі доводи, з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Пенсія за віком, що призначається автоматично (без звернення особи), - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, крім випадків відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про страховий стаж застрахованої особи, необхідний для призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону. У разі якщо документи про страховий стаж не подані протягом трьох місяців з дня досягнення застрахованою особою пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, вважається, що застрахована особа виявила бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.

Так, після досягнення пенсійного віку (60 років) позивач у строки передбачені наведеною вище нормою Закону №1058-ІV, а саме 10.10.2023, первісно звернулася до пенсійного органу заявою про призначення пенсії за віком, додавши необхідні документи.

Відтак, саме з цієї дати, як дати первісного звернення до пенсійного органу, а не з дати отримання відповідачем документів позивача, відповідачем має повторно розглядатися питання щодо призначення позивачу пенсії за віком.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду у даній справі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 у справі №520/21418/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді А.О. Бегунц В.А. Калиновський