Справа № 240/15902/24
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Житомир справа № 240/15902/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" з розрахунку 100 000 грн на місяць пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, за період з 01 жовтня 2022 року по 20 квітня 2023 року, з урахуванням фактично виплачених сум;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" з розрахунку 100 000 грн на місяць пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, за період з 01 жовтня 2022 року по 20 квітня 2023 року, з урахуванням фактично виплачених сум.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з 01 жовтня 2022 року по 20 квітня 2023 року позивач приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій області, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 29 травня 2023 року № 1936, що обумовлює, як стверджує позивач, виплату додаткової винагороди відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (надалі Постанова № 168) у збільшеному до 100 000 грн розмірі.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач позов не визнав. У відзиві на позовну заяву відповідач наполягає на тому, що відповідно до Постанови № 168 виплата підвищеної додаткової грошової винагороди встановлена військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях, перебуваючи безпосередньо у районах їх здійснення, тому лише перебування військовослужбовця у складі військової частини у межах району виконання бойових дій (спеціальних завдань) військовою частиною, включеною до складу діючих угрупувань військ оборони держави (зокрема до оперативно-тактичних угрупувань " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", " ІНФОРМАЦІЯ_3 ") не є єдиною умовою виплати додаткової винагороди у максимальному розмірі. Обов`язковою умовою для отримання максимальної додаткової винагороди, як стверджує відповідач, є безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях (або виконання спеціальних бойових завдань), що, окрім документів, що містять таємну інформацію (бойові накази/розпорядження, журнали ведення бойових дій) підтверджується наказами командира про виплату додаткової винагороди з відповідними додатками. При цьому позивач, як зазначає відповідач, за період з 01 жовтня 2022 року по 01 березня 2023 року отримував винагороду у розмірі 30 000 грн (як і усі військовослужбовці у той період часу), що підтверджується даними з карток особового рахунку позивача. Водночас, й відповідач наголошує, у спірний період з 01 жовтня 2022 року по 06 грудня 2022 року, а також з 05 січня 2023 року по 01 березня 2023 року позивач перебував на лікуванні у шпиталях, й 11 листопада 2022 року був представлений на ВЛК, відповідно до свідоцтва про хворобу № 257 визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. Відповідно до вказаного свідоцтва "Хронічне інтерстиційне захворювання легень" діагностовано в 2018 році в ДУ "Національний Інститут фтизіатрії та пульмонології ім. Ф.Г. Яновського НАМИ України" з контрольним оглядом та підтвердженням діагнозу в 2019 році. Згідно з медичним висновком хвороба позивача визнана такою, що не пов`язана з несенням військової служби. Резюмуючи наведене відповідач стверджує, що упродовж спірного періоду з 01 жовтня 2022 року по 20 квітня 2023 року у зв`язку із хворобою позивач не приймав та не міг приймати участі у бойових діях та виконанні бойових спеціальних завдань (з огляду на наявну хворобу легень та її специфіку, а також визнання непридатним до несення військової служби), тож відповідні рапорти, накази, записи у журналах бойових дій його підрозділу об`єктивно відсутні, як і підстави для виплати бойового підвищеної винагороди за Постановою № 168.

Також відповідач стверджує що позивачем пропущено строк звернення до суду із заявленими вимогами, посилаючись при цьому на положення статті 233 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України), якою визначено тримісячний строк звернення до суду із заявою щодо вирішення трудового спору. Покликаючись на висновки Верховного Суду у постанові від 03 серпня 2023 року у справі № 280/6779/22, стверджує, що позивачу належало звернутись до суду з цим позовом упродовж трьох місяців після завершення карантину, встановленого з метою запобіганню поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Оскільки позивач увільнений з лав Збройних Сил України 20 квітня 2023 року, а позов у цій справі подано до суду 22 серпня 2024 року, після повного розрахунку з позивачем при звільненні до дня його звернення до суду пройшло більш ніж 1,5 року. Тому відповідач стверджує, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, визначений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України).

З таких підстав просить суд відмовити у позові.

Розглянувши доводи та заперечення сторін, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному їх дослідженні, встановивши фактичні обставини справи, що мають значення для вирішення спору, суд зазначає таке.

Суд встановив, що згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 березня 2022 року № 64 ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України від 22 лютого 2022 року № 2 "Про призов резервістів на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період" з 05 березня 2022 прибув для проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 та з 06 березня 2022 року зарахований на продовольче забезпечення.

На підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30 серпня 2022 року № 243, молодший сержант ОСОБА_1 , навідник 2 танкового взводу 3 танкової роти танкового батальйону, призначений наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 30 серпня 2022 року № 152-РС на посаду командира танка-начальника 1 групи управління взводу зв`язку танкового батальйону, з 30 серпня 2022 року приступив до виконання службових обов`язків.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20 квітня 2023 року № 110 молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира танка-начальника 1 групи управління взводу зв`язку танкового батальйону, звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 10 квітня 2023 року № 79-Рс у відставку за підпунктом "б" (за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з 20 квітня 2023 року виключено зі списків особового складу військової частини.

На заяву представника позивача від 01 серпня 2024 року щодо, з-поміж іншого, нарахування та виплати додаткової винагороди за період з 05 березня 2022 року по 20 квітня 2023 року у розмірі 100 000 грн щомісячно відповідно до Постанови № 168, відповідач у листі від 12 серпня 2024 року № 1745 повідомив, що нарахування та виплата додаткової грошової винагороди здійснено у розмірах, згідно з наказами командира військової частини на підставі рапорті командирів підрозділів, з доданням: карток особового рахунка за 2022 та 2023 роки; грошового атестата від 12 серпня 2024 року № 735; довідки про додаткові види грошового забезпечення, які додані позивачем до позову.

Оскільки питання щодо строку звернення до суду із заявленими вимогами потребує вирішення до розгляду справи по суті спору, суд враховує, що на час відкриття провадження у цій справі, враховуючи додані позивачем до позову докази, дотримання позивачем строку звернення до суду потребувало перевірки належними доказами, тому суд в ухвалі від 11 вересня 2024 року витребовував у відповідача докази щодо дати отримання ОСОБА_1 письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при виключені його зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , а також додатково ухвалою від 15 січня 2025 року: копію грошового атестата ОСОБА_1 ; копію/витяг з журналу реєстрації вихідної документації в частині запису про видачу/вручення грошового атестата ОСОБА_1 ; копію картки особового рахунка військовослужбовця ОСОБА_1 з відміткою (під підпис військовослужбовця) щодо дати видачі/вручення грошового атестата ОСОБА_1 .

На виконання вимог суду 03 лютого 2025 року відповідачем подано суду копію грошового атестата позивача від 12 серпня 2024 року № 735, який також було долучено й позивачем до позову, із зазначенням у заяві про виконання ухвали суду про те, що нормами пункту 1 розділу ХХХІ, абзацами 1, 3 пункту 242 розділу ХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (надалі Порядок № 260) не передбачено видачі військовослужбовцям при звільненні грошового атестата, з відповідною реєстрацією видачі у журналі реєстрації вихідної документації в частині запису про видачу/вручення грошового атестата.

Визначаючись у питанні дотримання позивачем строку звернення до суду із заявленими позовними вимогами, суд, в аспекті доводів відповідача звертає, насамперед увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 зробила правовий висновок про те, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні над частиною п`ятою статті 122 КАС України. Під час визначення строків звернення до адміністративного суду для вирішення спорів, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, в тому числі і за позовами осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, згідно з позицією Великої Палати необхідно застосовувати приписи статті 233 КЗпП України. Тому суд відхиляє довід відповідача щодо застосування місячного строку звернення до суду відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України.

Тому слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 з 24:00 год. 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).

У постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зробила правовий висновок зазначивши, що з урахуванням пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

У цій же постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, з метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України, судова палата сформувала єдиний підхід щодо визначення початку перебігу цього строку, який необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Тому, суд враховує, що до матеріалів позову як позивачем, так і відповідачем додано копію грошового атестата від 12 серпня 2024 року № 735, у якому вказано про виплату позивачу додаткової винагороди за Постановою № 168 за період з 01 по 20 квітня 2023 року у сумі 20000 грн. При цьому суд враховує доводи відповідача про відсутність обов`язку з його боку щодо видачі у день звільнення військовослужбовця грошового атестата, що підтверджує невидачу позивачу у день звільнення з Військової частини НОМЕР_1 (20 квітня 2023 року) цього грошового атестата.

Враховуючи обставини цієї справи суд вважає застосовним у цій справі висновок Верховного Суду у постанові від 29 листопада 2024 року у справі № 120/359/24 щодо застосування положень статей 122 та 123 КАС України у правовідносинах, пропуск процесуального строку у яких пов`язаний саме з призовом по мобілізації до Збройних Сил України для виконання конституційного обов`язку із захисту суверенітету і незалежності Держави Україна:

"Проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби:

1. Обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду.

2. Виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори.

3. Фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання, визначеного процесуальним законом, строку для звернення до суду.

4. Повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку.

5. Обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку.".

Оскільки у розпорядженні суду відсутні жодні належні докази на підтвердження обізнаності позивача упродовж проходження служби щодо нарахованих та виплачуваних сум додаткової грошової винагороди з урахуванням проходження тривалого лікування, що підтверджується доказами в матеріалах справи, на переконання суду, відсутні достатні у розумінні процесуального закону підстави вважати пропущеним позивачем строк звернення до суду із заявленими вимогами за непідтвердження щодо його обізнаності із нарахованими сумами виплаченої спірної додаткової винагороди.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам по суті спору суд виходить з такого.

Згідно з частиною першої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами частини другої статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком № 260, згідно з пунктом 2 якого грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Пунктом 3 Порядку № 260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію" Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 168, якою, серед іншого, передбачено на період дії воєнного стану виплату для військовослужбовців додаткової винагороди.

Відповідно до пункту 1 Постанови № 168 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які:

у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Пунктом 11 розділу XXXIV Порядку № 260 визначено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.

Аналіз наведених норм права, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що встановлена Постановою № 168 додаткова винагорода в розмірі 100 000 гривень є складовою грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, що виплачується їм на період дії воєнного стану.

Ця додаткова винагорода підлягає виплаті, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил України, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого.

Суд встановив, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17 грудня 2022 року № 352 молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира танка-начальника 1 групи управління взводу зв`язку танкового батальйону вважати таким, що з 01 жовтня по 06 грудня 2022 року перебував у шпиталі. До військової частини прибув та приступив до виконання службових обов`язків 06 грудня 2022 року. Підстава: рапорт капітана ОСОБА_2 , командира танкового батальйону (вх. № 10517/1 від 17 грудня 2022 року), виписний епікриз від 17 жовтня 2022 року № 1313922, перевідний епікриз від 19 жовтня 2022 року № 3947, виписний епікриз від 18 листопада 2022 року № 4061, виписний епікриз від 05 грудня 2022 року № 5203.

Так, згідно з Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 1313922 у період з 01 жовтня 2022 по 17 жовтня 2022 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні у КНП "МКЛ № 6" ДМР; згідно з перевідним епікризом із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 3947 з 18 жовтня 2022 року по 19 жовтня 2022 року позивач перебував на лікуванні (стаціонар) у КНП "ВКБЛ" ВМР; як підтверджено Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого пульмонологічного відділення № 4061 упродовж 19 жовтня 2022 року по 18 листопада 2022 року перебував на стаціонарному лікуванні у КНП "Вінницька міська клінічна лікарня № 1" ВМР та після виписки "представлений на ВЛК. Визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку"; як вказано у Виписці-епікризі із медичної карти стаціонарного хворого № 5203 КПН "ГВВ" ЖОР "Центр неврологічної допомоги та психічної реабілітації учасників АТО" час госпіталізації: 23 листопада 2022 року, час виписки: 05 грудня 2022 року.

При цьому 11 листопада 2022 року позивач пройшов ВЛК та відповідно до свідоцтва про хворобу № 257 визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. Відповідно до вказаного свідоцтва: «хронічне інтерстиційне захворювання легень діагностовано в 2018 році в ДУ "Національний Інститут фтизіатрії та пульмонології ім. Ф.Г. Яновського НАМН України" з контрольним оглядом та підтвердженням діагнозу в 2019 році. Рекомендований прийом нінтеданібу не отримував. В липні 2022 року по мобілізації призваний до лав ЗСУ. На фоні збільшеного фізичного навантаження протягом останніх 5 місяців відмічає погіршення самопочуття у вигляді посилення задишки, зменшення толерантності до фізичного навантаження, пов`язує з перебуванням в підвальних приміщеннях з наявністю підвищеної вологості та плісняви. Після зміни умов перебування стан не покращився. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я, направлений на госпіталізацію в м. Краматорськ, в подальшому евакуйований в м. Добропілля та м. Дніпро, пульмонологічне відділення КНП ВМКЛ № 1. Начальником 11 Регіональної комісії направлений на ВЛК у зв`язку зі змінами в стані здоров`я.".

Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва: ідіопатичний інтерстиціальний неспецифічний пневмоніт, фаза формування стільникової легені, прогресуючий перебіг; емфізема легень, з незначним порушенням функції зовнішнього дихання. Тяжке порушення дифузійної здатності легень (DLCO 30 %). Халазія кардії. ГЕРХ з езофагітом 0 ступеню. За висновком ВЛК: хвороба позивача визнана такою, що не пов`язана з несенням військової служби. На підставі статті 46а графи ІІ Розкладу хвороб непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку.

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04 січня 2023 року № 4 вважати таким, що вибув у шпиталь до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) та вилучити зі складу сил і засобів об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях: з 05 січня 2023 року молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира танка-начальника 1 групи управління взводу зв`язку танкового батальйону. Підстава: направлення начальника медичної служби від 04 січня 2023 року № 42.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 березня 2023 року позивач з 01 березня 2023 року прибув зі шпиталю Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) та приступив до виконання службових обов`язків.

Обґрунтовуючи підстави для виплати додаткової винагороди згідно з пунктом 11 Постанови № 168 у свої доводах позивач спирається на довідку Військової частини НОМЕР_1 від 29 травня 2023 року № 1936, відповідно до якої ОСОБА_1 дійсно у період з 05 березня 2022 року по 13 липня 2022 року, з 13 липня 2022 року по 20 квітня 2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в Донецькій області (без зазначення конкретних населених пунктів). Підстави видачі довідки: наказ командира оперативно-тактичного угруповання " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 24 квітня 2022 року № 88; наказ командира оперативно-тактичного угруповання « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 25 липня 2022 року № 35; наказ командира оперативно-тактичного угруповання " ІНФОРМАЦІЯ_3 " від 22 липня 2022 року № 40/дск; наказ командира оперативно-тактичного угруповання " ІНФОРМАЦІЯ_3 " від 07 травня 2023 року № 127/дск. Такий же запис зроблено у військовому квитку позивача серії НОМЕР_3 .

Надаючи оцінку вказаній довідці в аспекті достатнього підтвердження щодо участі позивача у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії для цілей виплати додаткової грошової винагороди за пунктом 1 Постанови № 168 суд враховує, що означена довідка видана як підстава для надання позивачу статусу учасника бойових дій, та при цьому містить загальні посилання щодо періодів участі позивача у бойових діях/заходах з національної безпеки і оборони, зокрема й щодо підстав її видачі - наказ командира оперативно-тактичного угруповання " ІНФОРМАЦІЯ_3 " від 07 травня 2023 року № 127/дск, який датований поза межами вказаного у довідці періоду. Окрім того, у довідці не зазначено населених пунктів/районів, де позивач брав участь у бойових діях/військових заходах, як і не вказано бойових розпоряджень командира, бойових наказів або інших документів на підтвердження безпосередньої участі позивача у бойових діях або заходах з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України.

Оскільки ухвалою суду при відкритті провадження у цій справі витребовувались у відповідача означені докази, а також журнали бойових дій (службово-бойових дій, вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнали), журнал ведення оперативної обстановки, бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено напад); рапорт (донесення) начальника (командира) підрозділу про участь позивача у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань упродовж спірних у цій справі періодів, відповідач, заперечуючи обґрунтованість позовних вимог, заявив про перебування позивача на лікуванні у зв`язку з хворобою, яка не пов`язана ані із безпосередньою участю у бойових діях, ані із заходами або виконанням військових завдань, пов`язаних із захистом Батьківщини, з доданням відповідної медичної документації, зокрема й висновку ВЛК щодо непов`язаності захворювання позивача упродовж спірних періодів із проходженням військової служби. Натомість захворювання позивача діагностовано у 2018 році з контрольним оглядом та підтвердженням діагнозу у 2019 році, про що викладено у наданих відповідачем медичних документах, що визнається судом належними доказами у розумінні процесуального закону для цілей підтвердження обставин, на які покликається відповідач, а саме: позивач перебував на стаціонарному лікуванні упродовж періодів: 01 17 жовтня 2022 року (КНП "МКЛ № 6" ДМР); 18 19 жовтня 2022 рок (КНП "ВКБЛ" ВМР); 19 жовтня 18 листопада 2022 року (КНП "ВМКЛ № 1" ВМР); 23 листопада 05 грудня 2022 року (КНП "ГВВ" ЖОР); 05 січня 01 березня 2023 року (шпиталь Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ), та при цьому хвороба позивача за висновком ВЛК "не пов`язана з несенням військової служби".

Таким чином, не встановлено причинного зв`язку отриманого позивачем захворювання із його участю у бойових діях або заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

На доведення протилежного, ухвалою від 15 січня 2025 року суд витребовував у позивача докази (зокрема, довідку про обставини травми, поранення, контузії, каліцтва, тощо) на підтвердження того, що його лікування пов`язане з отриманням поранення (контузії, травми, каліцтва) під час бойових дій у зв`язку із захистом Батьківщини від зовнішньої збройної агресії.

Ця ухвала суду направлялась рекомендованим листом на адресу позивача, вказану у позовній заяві, проте до суду 13 лютого 2025 року повернувся поштовий конверт із позначкою установи поштового зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою".

Також ця ухвала була доставлена в Електронний кабінет представника позивача через підсистему "Електронний суд" 17 січня 2025 року о 01:59 год., про що судом отримано повідомлення 17 січня 2025 року у 08:48 год.

Пунктом 2 частини шостої статті 251 КАС України визначено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. За правилами абзацу 2 пункту 5 частини шостої статті 251 КАС України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Аналіз норм Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, у системному зв`язку з положенням пункту 2 частини шостої статті 251 КАС України дає підстави для висновку, що оскільки днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, а сервіс Електронного кабінету ЄСІТС за приписами Положення про ЄСІТС є саме такою адресою, то надсилання процесуальних документів за допомогою підсистем ЄСІТС "Електронний кабінет" та "Електронний суд" є днем вручення судового рішення, за умови отримання відповідного повідомлення про його доставлення (ухвала Верховного Суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 420/32853/23).

Отже, ухвала від 15 січня 2025 року про витребування доказів вважається врученою представнику позивача 17 січня 2025 року. За правилами частини сьомої статті 251 КАС України якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Проте стороною позивача не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що захворювання (контузія, травма або каліцтво) пов`язане із захистом Батьківщини або ж отримане у зв`язку із пораненням внаслідок участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України, отриманого перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах частини другої статті 2 КАС України, а у силу частини другої статті 77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Разом з тим, зважаючи на такі особливості доказування у адміністративному судочинстві слід також враховувати й те, що визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача-суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі № 520/2261/19).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 826/1647/16, де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Тому, за результатом буквального аналізу положень пункту 1 Постанови № 168 суд погоджується з доводами відповідача у тому, що для отримання додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн військовослужбовець має приймати участь у бойових діях, або у діях, що забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора. Перебування ж військовослужбовця (у складі військової частини) в межах району виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною, включеною до складу діючих угрупувань військ оборони держави (зокрема до оперативно-тактичних угрупувань " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", " ІНФОРМАЦІЯ_3 ") не є єдиною умовою виплати додаткової винагороди у максимальному розмірі.

У разі перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я обов`язковою умовою виплати спірної додаткової грошової винагороди є перебування на такому лікуванні у зв`язку із пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини. Проте позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження такої умови, й такі докази відсутні у розпорядженні суду.

Таким чином, упродовж спірного періоду позивач перебував на лікуванні у шпиталях: з 01 жовтня 2022 року по 17 жовтня 2022 року (КНП "МКЛ № 6" ДМР); з 18 жовтня 2022 року по 19 жовтня 2022 року (КНП "ВКБЛ" ВМР); з 19 жовтня 2022 року по 18 листопада 2022 року (КНП "ВМКЛ № 1" ВМР); з 23 листопада 2022 року по 05 грудня 2022 року (КНП "ГВВ" ЖОР); з 05 січня 2023 року по 01 березня 2023 року (шпиталь Військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 ) у зв`язку із хворобою, не пов`язаною з несенням військової служби.

Разом з тим суд враховує й те, що згідно з доданими відповідачем наказами командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині): від 17 грудня 2022 року № 352 молодший сержант ОСОБА_1 , командир танка-начальник 1 групи управління взводу зв`язку танкового батальйону, який з 01 жовтня по 06 грудня 2022 року перебував у шпиталі, прибув до військової частини та приступив до виконання службових обов`язків 06 грудня 2022 року; від 05 березня 2023 року № 64 молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира танка-начальника 1 групи управління взводу зв`язку танкового батальйону, вважати таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків. Залучити до складу сил і засобів, які беруть безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях.

Отже, протягом періодів з 06 грудня 2022 року по 04 січня 2023 року та з 06 березня 2023 року по 20 квітня 2023 року позивач перебував на військовій службі, а відтак, враховуючи предмет спору у цій справі, означені періоди потребують з`ясування щодо безпосередньої участі позивача у ці періоди у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, з перебуванням безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, та належного документального підтвердження.

Тому ухвалою від 30 червня 2025 року суд витребував у відповідача додаткові докази щодо документального підтвердження участі позивача у бойових діях/військових заходах у ці періоди.

10 липня 2025 року на виконання судової ухвали до суду надійшли витяги з журналу бойових дій танкового батальйону Військової частини НОМЕР_1 : від 01 січня 2022 року інв. № 1333 (за період з 01 31 грудня 2022 року), від 01 січня 2023 року інв. № 13 (за періоди з 01 31 січня 2023 року; з 01 31 березня 2023 року; з 01 30 квітня 2023 року) щодо виконання бойових завдань особовим складом танкового батальйону згідно з бойовим розпорядженням від 13 липня 2022 року № 444, приміткою у яких зазначено про те, що упродовж періодів з 01 31 грудня 2022 року, з 01 31 січня 2023 року; з 01 31 березня 2023 року; з 01 30 квітня 2023 року молодший сержант ОСОБА_1 до виконання бойових (спеціальних) завдань не залучався (поранень, травм, контузій не було).

Також відповідачем подано витяги з рапортів командира танкового батальйону з доповідями про періоди участі у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань у грудні 2022 року, січні 2023 року, березні 2023 року та квітні 2023 року для виплати додаткової винагороди військовослужбовцям танкового батальйону, задіяним бойових діях та забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у розмірах 30000 грн та 100000 грн відповідно, якими підтверджено нарахування позивачу за вказані періоди служби додаткової винагороди у розмірі 30000 грн.

При цьому також варто враховувати, що картками особового рахунку позивача підтверджено твердження відповідача про те, що упродовж періоду з жовтня 2022 року по березень 2023 року позивачу виплачувалась щомісячна додаткова винагорода за Постановою № 168 з розрахунку 30000 грн.

Таким чином, за результатом розгляду цієї справи суд дійшов висновку, що відповідачем доведено перед судом належними та достатніми доказами у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України правомірність оспорюваних позивачем дій (бездіяльності) щодо нарахування додаткової грошової винагороди, а тому відсутні підстави вважати обґрунтованими вимоги позивача щодо нарахування та виплати збільшеної додаткової винагороди до 100000 грн за заявлений у позові період.

Зміст встановлених судом обставин цієї справи утворює переконливі підстави вважати відповідними дії відповідача у межах спірних правовідносин критеріям законності відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, натомість позивачем не доведено підставності заявлених вимог, відтак у позові слід відмовити.

За правилами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 139, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Відмовити у позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

15.07.25