Справа № 200/4607/25
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2025-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

14 липня 2025 року Справа №200/4607/25

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Логойда Т.В., перевіривши виконання вимог законодавства при подачі позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25.06.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк протягом десяти днів з дня вручення позивачу даної ухвали для усунення недоліків, а саме необхідно було:

- до позовної заяви додати обґрунтовану заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом із зазначенням інших підстав для поновлення такого строку та докази поважності причин його пропуску.

Також в ухвалі звернуто увагу на те, що до всіх поданих до суду документів в електронній формі (на виконання даної ухвали) слід додати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів або докази надсилання таких документів до електронних кабінетів інших учасників справи.

Представник позивача (адвокат) - є особою, яка зареєструвала свій електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі.

Відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Згідно з пунктом 2 частини 6 статті 251 вказаного Кодексу, яка регулює питання вручення судового рішення, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення (останній абзац частини 6 статті 251 Кодексу).

Відповідно до частини 7 статті 251 зазначеного Кодексу якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Додаткове надіслання копії судового рішення на адресу місця проживання (перебування)/місцезнаходження такої особи або додаткове отримання копії судового рішення у паперовій формі за заявою такої особи не змінює наведених положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник позивача (адвокат) отримав копію ухвали суду про залишення позовної заяви без руху 25.06.2025 року, що підтверджується повідомленням про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи (довідкою про доставку електронного листа), де відображено наступне: «документ доставлено до електронного кабінету: 25.06.2025 16:36».

Отже, позивач вважається таким, що отримав копію ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, 25.06.2025 року.

Згідно з вказаною ухвалою останній день строку усунення недоліків позовної заяви був 07.07.2025 року.

Так, на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху представник позивача через підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подала заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом, яка обґрунтована тим, що після 25.04.2024 року дати звільнення позивача зі служби з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області позивач не мав можливості своєчасно звернутися до суду оскільки на момент звільнення зі служби цивільного захисту територія, де проживав позивач, фактично перебувала в зоні активних бойових дій.

Позивач був вимушений залишити місце постійного проживання та стати внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 12.03.2025 року № 6821- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, після чого відразу звернувся за правовою допомогою до адвоката та під час консультації з`ясувалося, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки йому виплачена не була.

При звільненні позивач не був належним чином поінформований роботодавцем про обсяг належних йому виплат; не отримав повного письмового розрахунку та не був повідомлений про право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки. У зв`язку з цим він добросовісно вважав, що всі виплати при звільненні були проведені в повному обсязі.

Вважав, що пропуск строку звернення до суду був зумовлений реальними життєвими обставинами: воєнним станом, вимушеним переміщенням, емоційною та побутовою дезорієнтацією, відсутністю належного інформування з боку роботодавця, а також тим, що факт порушення своїх прав позивач зміг виявити лише після одержання фахової юридичної допомоги. Ці обставини вважав такими, що не залежали від його волі та є поважними.

15.04.2025 року його адвокатом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області надіслано заяву з проханням надати інформацію, чи була ним використана основна щорічна відпустка, а також додаткова відпустка як учасником бойових дій за період служби у відповідача; надати копії витягів з наказів про прибуття/вибуття з основної щорічної відпустки; нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки як учаснику бойових дій

У відповідь на цю заяву на електронну поштову адресу представника позивача надійшов лист від 23.04.2025 року за № «50 01-3358/50 14», яким зафіксовано відмову у нарахуванні позивачу спірної грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Позивач вважав, що строк для звернення із позовною заявою до суду, було пропущено з поважних причин.

Разом з тим, викладені в клопотанні обставини не дають суду підстав для поновлення строку звернення до суду з позовом.

Вказана справа стосується проходження позивачем публічної служби та звільнення з неї.

Частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

При цьому частиною 1 статті 122 Кодексу визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Інший строк звернення до суду з позовом щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України.

Так, до 19.07.2022 року статтею 233 Кодексу законів про працю України звернення до суду з позовними вимогами про стягнення сум заробітної плати (грошового забезпечення) строком звернення не обмежувалося.

Аналогічна правова позиція підтримувалася Верховним Судом (зокрема в постанові від 28.11.2019 року в справі №803/1937/17).

19.07.2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким, зокрема у Кодексі законів про працю України викладено в іншій редакції деякі положення ст.ст. 116, 233, 234 (щодо строку звернення до суду з позовом).

Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України в діючій редакції (згідно з вказаним Законом) із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (згідно зі ст. 116 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 116 цього Кодексу про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Крім того, Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 року за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, що залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023 року (предметом спору в якій є, зокрема недотримання законодавства про оплату праці), виклав наступний правовий висновок: «До 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.04.2023 року у справі № 420/14777/22, від 27.04.2023 року у справі № 300/4201/22, від 15.01.2025 року у справі № 620/4223/24, згідно з якою, з огляду на незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, до правовідносин, які виникли до 19.07.2022 року (за початок перебігу строку звернення до суду з позовом береться дата звільнення позивача або виключення зі списків особового складу), застосуванню підлягає ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року.

Абзацом 3 п. 14 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно з ч. 25 ст. 129 Кодексу цивільного захисту України у рік звільнення із служби особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту в разі невикористання ними щорічних основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, у тому числі за не використані дні щорічних відпусток у минулі роки.

Звільнення позивача (виключення зі списків особового складу) з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області відбулося з 25.04.2024 року; як зазначав позивач, відповідне письмове повідомлення йому не надано.

Про порушення своїх прав, свобод чи інтересів невиплатою (на думку позивача) грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за спірні роки позивач повинен був дізнатися 25.04.2024 року при звільненні зі служби (виключенні зі списків особового складу відповідача), коли строк звернення до суду з позовом щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) обмежувався тримісячним строком. А до суду з позовом він звернувся 23.06.2025 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду з позовом.

Посилання представника позивача на те, що на момент звільнення позивача зі служби цивільного захисту (що відбулося 25.04.2024 року) територія, де проживав позивач, фактично перебувала в зоні активних бойових дій, представник позивача навіть не зазначив де саме позивач проживав.

Якщо припустити, що на момент звільнення зі служби позивач проживав за місцезнаходженням роботодавця, що було би логічним, то його роботодавець - Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області станом на зазначену дату територіально знаходився у м. Добропілля та у м. Краматорську Донецької області. (Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо місцезнаходження відповідача вносилися зміни, зокрема: 30.06.2023 року місце знаходження відповідача було зареєстровано за адресою: 85000, Донецька обл., Покровський р-н, м. Добропілля, вул. Першотравнева, 54-А; з 2024 року місце знаходження відповідача зареєстровано за адресою: 84313, Донецька обл., Краматорський р-н, м. Краматорськ, вул. Тихого Олекси, будинок 10-І.)

Міста Добропілля і Краматорськ Донецької області не належали до територій активних бойових дій або тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, які визначені Переліком, що був затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 року за № 1668/39004 та був чинним до 20.03.2025 року.

Не належать такі міста і до територій активних бойових дій або тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, які визначені Переліком, що затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 року № 376, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11.03.2025 року за № 380/43786 та набрав чинності з 20.03.2025 року.

Місто Добропілля та м. Краматорськ Донецької області мали та мають такий же статус (згідно із зазначеними Переліками) як і місто Слов`янськ Донецької області, де знаходиться та працює Донецький окружний адміністративний суд.

Те, що позивач проживав в іншому місці, ніж зазначені міста, в поданій заяві не йдеться (докази таким обставинам також не додані).

Не зазначення представником позивача точних даних в цій частині унеможливлює перевірку судом наявності/відсутності факту віднесення відповідного населеного пункту, про який йдеться в заяві про поновлення строку звернення до суду з позовом, до територій активних бойових дій (як зазначено в цій заяві), та, відповідно, унеможливлює формування судом висновку про поважність підстав пропуску строку звернення до суду з позовом (тримісячного строку, про який йдеться в ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України).

Щодо посилань представника позивача на воєнний стан

З 24.02.2022 року Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє і натепер.

Саме по собі посилання позивача на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення строку звернення до суду з позовом без зазначення з боку позивача конкретних обставин, які унеможливили своєчасне звернення до суду з позовом, та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск такого строку.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом та міститься в постановах Верховного Суду, зокрема від 03.11.2022 року у справі №560/15534/21, від 12.09.2024 року у справі № 140/26462/23, від 07.10.2024 року у справі № 500/7802/23.

Докази того, що саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку звернення до суду з позовом, до клопотання не додані.

Іншим посиланням представника позивача надана оцінка в ухвалі Суду від 25.06.2025 року про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на наведене підстави, вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з позовом, судом визнані неповажними.

Згідно з частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо вказані позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк позовна заява повертається позивачеві.

Керуючись частиною 2 статті 123, частиною 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и л а:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачеві.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 256 КАС України, і може бути оскаржена до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 14 липня 2025 року.

Суддя Т.В. Логойда