Справа № 467/825/25
Суддя: Явіца І. В.
Дата ухвалення: 2025-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 467/825/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2025 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Рожкової Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ :

І. Вимоги позивача і обставини, що зумовили його звернення до суду

Звертаючись до суду із вказаним адміністративним позовом, позивач посилався на те, що постановою №525 від 04 червня 2025 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 притягнув його до адміністративної відповідальності за ч.3ст. 210 -1 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 34 000,00 грн.

Позивач вказав, що він притягнутий до адміністративної відповідальності за те, що, будучи головою Благодатненської територіальної громади, не організував належним чином оповіщення військовозобов`язаних згідно із розпорядженнями начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , що не забезпечило виконання визначених завдань на травень 2025 року з мобілізації людських ресурсів, тим самим порушив вимоги п.7 ст.1, п.1ст.38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» разом із вимогами ст.18 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у зв`язку із чим не виконав правила військового обліку, встановлені законодавством.

Не погоджуючи із цим рішення суб`єкта владних повноважень, зазначив, що не розуміє суті висунутого йому звинувачення з огляду на законодавчу конструкцію, зокрема, ст. 18 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також вважав виконаними із свого боку усі розпорядження відповідача, отримані ним у травні 2025 року.

За такого, позивач просив суд визнати протиправною та скасувати постанову №525 від 04 червня 2025 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 34 000,00 грн., а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

ІІ. Процесуальні дії, учинені судом у цій справі

Провадження за вимогами позивача було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 червня 2025 року, якою, крім цього, призначено судове засідання в рамках адміністративної справи.

Одночасно відповідачу визначено строк для надання відзиву на позов, а позивачу для надання відповіді на відзив.

ІІІ. Стислий виклад позиції сторін

Позивач в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце був сповіщений належно, однак, направив до суду заяву, якою просив розглядати справу за його відсутності, паралельно висловивши позицію щодо підтримання своїх вимог у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання також не прибув, повідомлявся про нього належно, що безсумнівно підтверджується матеріалами справи, і направив до суду відзив на позов, у якому вимоги позивача просив не задовольняти через їх необґрунтованість і безпідставність, зокрема, посилався на слідуюче.

Як вказав представник відповідача у відзиві, станом на дату складення протоколу про адміністративне правопорушення та винесення оскаржуваної постанови на території України діяв особливий стан, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», а Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Із посиланням на положення ст. 15 Закону України «Про оборону України», ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 18 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відповідач вказав, що виконавчі органи сільських, селищних та міських рад забезпечують проведення мобілізації людських, транспортних та інших ресурсів в особливий період, зокрема, організовують під час мобілізації в установленому порядку своєчасне оповіщення та прибуття громадян, які залучаються до виконання обов`язку щодо мобілізації у порядку, визначеному ч.ч.3-5 статті 22 цього Закону.

При цьому, як вказав відповідач, незабезпечення виконання зазначених завдань з мобілізації людських ресурсів означає, що поставлені цілі та плани щодо залучення громадян до військової служби не були досягнуті. Це може виражатися у невиконанні встановлених кількісних показників, недостатній кількості мобілізованих осіб або у складнощах з комплектуванням певних військових частин чи підрозділів. Причини можуть бути різноманітними, включаючи проблеми з організацією процесу мобілізації, недостатньою мотивацією громадян або наявністю об`єктивних обставин, що ускладнюють призов.

Загалом, незабезпечення виконання визначених завдань з мобілізації людських ресурсів вказує на проблеми у процесі мобілізації, що можуть мати негативні наслідки для обороноздатності країни під час дії особливого періоду та воєнного стану та виконання військових та оборонних завдань.

Стосовно ж ситуації щодо позивача, то відповідач вказав, що останній, будучи головою Блгодатненської ТГ, не організував належним чином оповіщення військовозобов`язаних, які проживають на території відповідної ТГ, по розпорядженням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не забезпечило виконання завдань на травень 2025 року з мобілізації людських ресурсів.

Тим самим, на думку відповідача, позивач порушив вимоги п. 7 ст. 1, п.1 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 18 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і, як наслідок, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Відповідач вказав, що протокол про адміністративне правопорушення № 385 від 30 травня 2025 року був складений в присутності позивача, останній ознайомлений із його змістом, у тому числі було дотримано й вимоги ч.1 ст. 268 КУпАП щодо роз`яснення прав особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, з урахуванням доказів, із числа передбачених ст. 251 цього ж Кодексу, як то, пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Таким чином, відповідач вважав повністю доведеним факт порушення позивачем вимог п. 7 ст. 1, п.1 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 18 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», внаслідок чого суб`єктом владних повноважень в особі начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 було винесено оскаржувану постанову із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу.

Відповідач вважає правомірною процедуру притягнення позивача до адміністративної відповідальності, як таку, що проведена відповідно до вимог КУпАП, а винесену відносно нього постанову законною та обґрунтованою.

При нагоді відовідач застеріг суд від надмірного формалізму при розгляді цієї справи, зіславшись на ряд постанов Верховного Суду, зокрема, на постанову №640/11468/22, у якій ВС визначив два базових принципи права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і на противагу йому «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення». Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення того, чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови безумовного дотримання ним передбаченої законом процедури прийняття такого рішення.

За такого, відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю.

IV. Установлені судом фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами доказів

30 травня 2025 року посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 було складено протокол про адміністративне правопорушення № 385 про учинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП (далі протокол).

Суть адміністративного правопорушення, згідно протоколу, полягає у тому, що ОСОБА_1 , будучи головою Благодатненської територіальної громади, під час дії особливого періоду та під час здійснення заходів мобілізації, не організував належним чином оповіщення військовозобов`язаних, які проживають на території вказаної ТГ, по розпорядженням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не забезпечило виконання визначених завдань на травень 2025 року з мобілізації людських ресурсів Благодатненської територіальної громади.

ОСОБА_1 , як слідує із протоколу, порушив вимоги п.7 ст. 1, п.1 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. 18 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

На таке позивач направив на ім`я відповідача письмові пояснення від 02 червня 2025 року, якими вказав, що усі розпорядження, отримані ним у травні 2025 року, виконані відповідно до вимог закону, зокрема, ним видані відповідні розпорядження про здійснення оповіщення військовозобов`язаних, на підставі яких ужито ряд заходів, як то, за кожним із розпоряджень, а саме: здійснено оповіщення з відповідальними особами Благодтненської ТГ за місцем реєстрації та місцем проживання військовозобов`язаних та направлено повістки рекомендованим повідомленням з підтвердженням про вручення.

Про результати проведеної роботи повідомлено ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Про таке позивач надав до суду ряд доказів, із яких суд установив таке.

На виконання розпорядження відповідача №92 від 05 травня 2025 року позивач, у свою чергу, видав розпорядження №42-р/о від 05 травня 2025 року, яким зобов`язав уповноважених осіб за ведення військового обліку на території населених пунктів Блгодатненської ТГ (Додаток №1 від 05.05.2025 року) здійснити оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, які перебувають на військовому обліку у Благодатненській сільській раді, про їх виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 шляхом вручення повісток під особистий підпис або через поштові відділення Укрпошти рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Вже 07 травня 2025 року позивач звітував перед відповідачем про результати виконання вказаного розпорядження, направивши на адресу останнього дані про відправлення сповіщень (повісток) 15 особам рекомендованим листом, додавши квитанції Укрпошти на 11 аркушах, а так сомо і довідку на трьох аркуша та копію свідоцтва про смерть щодо решти військовозобов`язаних.

Позивач у письмових поясненнях до відповідача від 02 червня 2025 року відзначав, що забезпечив оповіщення військовозобов`язаних за зареєстрованим та фактичним місцем їх проживання, в результаті якого було направлено 11 повісток рекомендованим листом Укрпошта, складено три довідки про відсутність за місцем реєстрації та встановлено смерть однієї особи.

12 травня 2025 року позивач отримав розпорядження відповідача №94 від 08 травня 2025 року, на підставі якого видав власне розпорядження №46-р/о від 12 травня 2025 року, яким аналогічно зобов`язав уповноважених осіб за ведення військового обліку на території населених пунктів Благодатненської ТГ здійснити оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, які перебувають на обліку у Благодатненській сільській раді, про їх виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 на визначену дату ті час шляхом вручення повісток під особистий підпис або через поштові відділення Укрпошти рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

14 травня 2025 року позивач повідомив відповідача про результати виконання вказаного розпорядження, а саме: що в ході його виконання було направлено 14 повідомлень (повісток) рекомендованим листом, про що надано квитанції Укрпошти.

У поясненнях від 02 червня 2025 року позивач вказав, що на момент вручення уповноваженими особами повісток 6 військовозобов`язаних були відсутні за місцем проживання, а 9 не проживають за місцем реєстрації.

За такого, 15 військовозобов`язаним було направлено сповіщення рекомендованим листом.

16 травня 2025 року позивач отримав третє розпорядження відповідача №98 від 13 травня 2025 року, на підставі якого аналогічно видав власне розпорядження №47-р/о від 16 травня 2025 року, яким так само зобов`язав уповноважену особу (Додаток №1) здійснити оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, які перебувають на військовому обліку у Благодатненській сільській раді, про їх виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 шляхом вручення повісток під особистий підпис або через поштові відділення Укрпошти рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Звітуючи про результати виконання розпорядження №98 від 13 травня 2025 року, позивач направив до відповідача відомості про оповіщення 2 осіб особисто та про направлення 13 повісток рекомендованим листом.

Із письмових пояснень позивача від 02 червня 2025 року, направлених на адресу відповідача, слідує, що рекомендовані листи направлені 13 особам, які на момент вручення повісток не знаходились за місцем реєстрації чи фактичного проживання.

На виконання розпорядження відповідача №102 від 22 травня 2025 року позивач як зазвичай видав власне розпорядження №51-р/о від 26 травня 2025 року, яким так само зобов`язав уповноважених осіб (Додаток №1) здійснити оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, які перебувають на військовому обліку у Благодатненській сільській раді, про їх виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 шляхом вручення повісток під особистий підпис або через поштові відділення Укрпошти рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

28 травня 2025 року позивач направив на адресу відповідача дані про результати виконання цього розпорядження, згідно яких повістки були направлені 15 особами рекомендованим листом Укрпошта у зв`язку з їх відсутністю за місцем реєстрації/проживання на момент вручення повісток.

Втім, відповідач через уповноважену особу 30 травня 2025 року склав протокол №385 про учинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП, а 04 червня 2025 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 постановою № 525 притягнув позивача до адміністративної відповідальності за вказаною статтею та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 34 000,00 грн.

Постанова, при цьому, містить у собі наступне: ОСОБА_1 , будучи головою Благодатненської територіальної громади, під час дії особливого періоду та під час здійснення заходів мобілізації, не організував належним чином оповіщення військовозобов`язаних, які проживають на території вказаної ТГ, по розпорядженням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не забезпечило виконання визначених завдань на травень 2025 року з мобілізації людських ресурсів Благодатненської територіальної громади.

Тим самим порушив вимоги п.7 ст. 1, п.1 ст. 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. 18 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 210-1КУпАП.

Позивач, не погодившись із таким рішенням відповідача, подав до суду позов.

V. Застосоване судом право

Отже, між сторонами виник спір з приводу виконання вимог закону щодо оповіщення військовозобов`язаних та резервістів в особливий період.

Відповідач вважав наявними порушення вимог закону щодо такого оповіщення з боку позивача, як то, неналежну його організацію у якості голови територіальної громади.

Позивач же, зайняв протилежну сторону, мовляв, учинив усі дії, що передбачені законом і не розуміє за що є притягнутим до адміністративної відповідальності.

Тому вирішуючи цей спір, суд спирався на слідуючі правові норми.

Відповідальність за ч.3 ст. 210-1 КУпАП настає у разі порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.

Суб`єктами правопорушення, зокрема, є громадяни, посадові особи органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань.

У свою чергу, систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування регламентовано приписами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР) .

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону №280/97-ВР сільський, селищний, міський голова, серед іншого, забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; організує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету; здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету; видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Сільський, селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень ( ч. 5 ст. 42 цього ж Закону).

Виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень ( ч. 1 ст. 51 Закону №280/97-ВР).

Виконавчий комітет ради утворюється у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - голови відповідної ради, заступника (заступників) сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб. (частина 3 статті 51 Закону №280/97-ВР).

Згідно із положеннями частини 5 статті 51 Закону №280/97-ВР очолює виконавчий комітет сільської, селищної, міської ради відповідно сільський, селищний, міський голова, районної у місті ради - голова відповідної ради. У виконавчому комітеті сільської ради функції секретаря виконавчого комітету за рішенням ради може здійснювати секретар відповідної ради.

Отже, так як відповідач є головою Благодатненської територіальної громади Первомайського району Миколаївської області, то є й суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-2 КУпАП.

Стосовно наявності обов`язкової ознаки цього правопорушення, як то, під час особливого періоду, то суд вказує, що згідно абзацу п`ятого частини першої статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022 на території України введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався указами Президента України у встановленому законом порядку і триває да цього часу.

Законом України №2105-IX від 03.03.2022р. затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації, яка триває і на даний час.

Таким чином, на цей час держава функціонує в умовах особливого періоду та проведення мобілізації.

У такий період законодавство держави покладає певні обов`язки, у тому числі й на державні органи та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до абзацу восьмого частини 1 статті 15 Закону України «Про оборону України» (далі Закон №1932-XII) виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у галузі оборонної роботи забезпечують проведення мобілізації людських, транспортних та інших ресурсів в особливий період.

Так, згідно п.7 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (з наступними змінами і доповненнями) (далі Закон №2232-XII) виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, центри надання адміністративних послуг, центри рекрутингу та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Стаття 38 Закону №2232-XII встановлює обов`язки органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, закладів освіти, посадових осіб, призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо виконання правил військового обліку.

Так, частиною першою статті 38 указаного Закону на органи місцевого самоврядування покладено обов`язок на вимогу територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки: 1) сповістити призовників, військовозобов`язаних та резервістів про їх виклик до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки і 2) забезпечити їх своєчасне прибуття за цим викликом.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII ( з наступними змінами і доповненнями) ( далі Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Стаття 18 Закону №3543-XII визначає повноваження органів місцевого самоврядування у сфері мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Зокрема, згідно абзацу 11 статті 18 вказаного Закону виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють під час мобілізації в установленому порядку своєчасне оповіщення та забезпечують прибуття громадян, які залучаються до виконання обов`язку щодо мобілізації у порядку, визначеному частинами третьою - п`ятою статті 22 цього Закону.

Отже, позивач як голова ТГ має обов`язок здійснити під час мобілізації в установленому порядку своєчасне оповіщення та забезпечують прибуття громадян, які залучаються до мобілізації. Адже, згідно абзацу сього частини третьої статті 22 Закону №3543-XII, у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.

Безпосередньо Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затверджений постановою Кабінету міністрів України № 1487 від 30 грудня 2022 року (далі - Порядок №1487).

Зокрема, згідно підпункту 7 пункту 24 Порядку №1487 органи місцевого самоврядування, серед іншого, здійснюють оповіщення на вимогу відповідних районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів призовників, військовозобов`язаних та резервістів про їх виклик до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів і забезпечення їх своєчасного прибуття.

Відповідно до п. 32 Порядку №1487 у разі отримання розпорядження відповідних районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки щодо оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів про їх явку на призовні дільниці (пункти попереднього збору) для оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, взяття на військовий облік, визначення призначення на особливий період, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних (резервістів) виконавчі органи сільських, селищних, міських рад:

1) відбирають картки первинного обліку зазначених у розпорядженні призовників, військовозобов`язаних та резервістів;

2) здійснюють оповіщення зазначених у розпорядженні призовників, військовозобов`язаних та резервістів за місцем їх проживання (роботи, навчання) шляхом вручення повісток (додаток 11) або під їх особистий підпис у картках первинного обліку (додаток 3) та/або рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення про їх виклик до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення для проходження базової військової служби, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів і забезпечення їх своєчасного прибуття;

3) у триденний строк письмово повідомляють районним (міським) територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки, органам СБУ, відповідним підрозділам розвідувальних органів про результати оповіщення, виконання призовниками, військовозобов`язаними та резервістами вимог законодавства;

4) забезпечують контроль за прибуттям призовників, військовозобов`язаних та резервістів до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів.

Отже, Порядок №1487 передбачає три способи оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів за місцем їх проживання/роботи/навчання: 1) шляхом вручення повісток;

2) під їх особистий підпис у картках первинного обліку;

3) рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення.

Крім цього, механізм реалізації повноважень та взаємодію між місцевими держадміністраціями, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від підпорядкування і форми власності, органами військового управління, органами та підрозділами, що входять до системи поліції, та посадовими особами територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з організації проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а так само і безпосередньо процедуру оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки визначає Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України

від 16 травня 2024 р. № 560 (далі Порядок №560).

Так, згідно п.6 Порядку №560 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період включає, серед іншого:

1) оповіщення резервістів та військовозобов`язаних про виклик до районного (об`єднаного районного) територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи його відділу;

2) прибуття резервістів та військовозобов`язаних до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

При цьому, Порядок № 560 регламентує конкретні дії посадових осіб органів місцевого самоврядування щодо оповіщення громадян, звіту та контролю за їх прибуттям за викликом.

Так, згідно пункту 12 вказаного Порядку виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад з отриманням розпорядження відповідного голови (начальника) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації) або відповідного керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки про проведення заходів мобілізації чи виклик резервістів та військовозобов`язаних районного (міського) територіального центру комплектування:

1)забезпечують доведення до підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, а також населення розпорядження керівника місцевої держадміністрації (військової адміністрації) або керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки про проведення заходів мобілізації чи виклик резервістів та військовозобов`язаних районного (міського) територіального центру комплектування;

2)видають акти про проведення оповіщення резервістів та військовозобов`язаних, у яких зазначаються підстава та мета видання, перелік осіб, які підлягають оповіщенню, дата, час та місце їх прибуття, способи доставки до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який надіслав розпорядження, відповідальні особи за здійснення оповіщення, порядок здійснення контролю за оповіщенням та прибуттям військовозобов`язаних, інші питання;

3)здійснюють оповіщення зазначених у розпорядженні резервістів та військовозобов`язаних за адресою місця проживання або адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання шляхом вручення повісток під їх особистий підпис;

4)повідомляють письмово у триденний строк районному (міському) територіальному центру комплектування та соціальної підтримки про результати оповіщення та виконання резервістами та військовозобов`язаними вимог законодавства;

5)невідкладно письмово повідомляють відповідному районному (міському) територіальному центру комплектування та соціальної підтримки про резервістів та військовозобов`язаних, які відмовилися від отримання повісток;

6)забезпечують прибуття резервістів та військовозобов`язаних шляхом їх перевезення від дільниць оповіщення до пунктів збору районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або військових частин;

7)інформують щотижня відповідний районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про прибулих внутрішньо переміщених осіб та їх адресу місця проживання;

8)здійснюють на відповідній території інформаційне забезпечення призову резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації.

Під час здійснення заходів оповіщення представника (представників) виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад супроводжує поліцейський відповідно до розпорядження голови (начальника) обласної, Київської та Севастопольської міської держадміністрації (військової адміністрації). Повістки резервістам та військовозобов`язаним вручає уповноважена на це особа із складу групи оповіщення. У разі коли до складу групи оповіщення входить представник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повістку резервісту або військовозобов`язаному вручає представник такого центру.

Згідно із п. 46 повістки для оповіщення представниками структурних підрозділів районних, міських держадміністрацій (військових адміністрацій), виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, підприємств, установ, організацій доставляються керівнику районної (міської) держадміністрації (військової адміністрації), керівнику виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, керівнику підприємства (установи, організації) разом із розпорядженням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки про проведення заходів оповіщення резервістів та військовозобов`язаних.

А на підставі п. 43 Порядку №560 керівники структурних підрозділів районних, міських держадміністрацій (військових адміністрацій), виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, підприємств, установ, організацій та територіальних органів (підрозділів) поліції на підставі розпорядження голови (начальника) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації) або керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видають накази про призначення осіб до складу груп оповіщення та забезпечують їх участь у заходах оповіщення.

Згідно п. 28 Порядку №560 виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки (додаток 1).

Повістки мають право вручати, зокрема, представники виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад - в адміністративних межах населених пунктів та територій, на які поширюється повноваження відповідних виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (абз.3 п. 31 Порядку №560).

При цьому, Порядок №560 визначає, що належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:

1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки;

2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:

-день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;

-день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;

-день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.

Отже, Порядок № 560 не лише визначає порядок і спосіб належного підтвердження оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, але й перебування у складі груп оповіщення представників виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад з метою виконання розпоряджень щодо такого оповіщення військовозобов`язаних та саме здійснення такого оповіщення, а так само і забезпечення прибуття резервістів та військовозобов`язаних шляхом їх перевезення від дільниць оповіщення до пунктів збору районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

VI. Оцінка аргументів сторін у контексті установлених судом фактичних обставин справи та норм права, що регулюють спірні правовідносини, у тому числі й мотиви їх прийняття чи відхилення

У цій справі на підставі наданих сторонами доказів суд установив, що у травні 2025 року позивач, як голова ТГ, отримав від відповідача чотири розпорядження про здійснення оповіщення військовозобов`язаних, які перебувають на військовому обліку Благодатненської ТГ Первомайського району Миколаївської області, про їх виклик для уточнення персональних даних та даних військово облікового документу з Даними ЄДРПВР із зазначенням дати, часу та місця прибуття до ТЦК відповідно до списку громадян (ПІБ із зазначенням адреси), забезпечення прибуття яких очкувалось відповідачем: розпорядження №92 від 03 травня 2025 року; розпорядження №94 від 08 травня 2025 року; розпорядження №98 від 13 травня 2025 року та розпорядження №102 від 22 травня 2025 року.

На виконання своїх владних повноважень, визначених, зокрема, Законом №280/97-ВР, позивач після отримання вказаних розпоряджень, кожного окремо, видав відповідні їм власні розпорядження «Про здійснення оповіщення військовозобов`язаних та резервістів в Благодатненській територіальній громаді», а саме: №42-р/о від 05 травня 2025 року; № 46-р/о від 12 травня 2025 року; № 47-р/о від 16 травня 2025 року та №51 р/о від 26 травня 2025 року.

Своїми розпорядження позивач зобов`язував уповноважених на ведення військового обліку осіб на території Благодатненської ТГ здійснити оповіщення військовозобов`язаних та резервісті шляхом вручення повісток від особистий підпис або через потові відділення Укрпошти рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Кожне із розпоряджень позивача містить додаток із переліком уповноважених осіб за ведення військового обліку у ввіреній йому територіальній громаді.

При цьому, позивачем було забезпечено інформування відповідача про результати оповіщення в триденний строк щодо кожного із отриманих розпоряджень.

Із змісту та суті звітів позивача про результати оповіщення ( №444 від 07.05.20205 року; №459 від 14.05.2025 року; №471 від 20.05.2025 року; №502 від 28.05.2025 року), зокрема, слідує, що таке оповіщення мало місце із виходом уповноважених на вручення повісток осіб безпосередньо до місця реєстрації/фактичного проживання військовозобов`язаних та резервістів, проте, у зв`язку із їх відсутністю за відповідними адресами, позивачем було прийнято рішення забезпечити сповіщення шляхом направлення повісток рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення, що, з рештою, відповідає вимогам абзацу третього пункту 32 Порядку №1487.

Відповідно, суд робить висновок про забезпечення з боку позивача виконання вимог абзаців 3,4 пункту 32 Порядку №1487 та вимог абзаців 3,4,5 пункту 12 Порядку №560 у частині забезпечення оповіщення військовозобов`язаних.

Разом із цим, суд не має у своєму розпорядження доказів того, що позивач ужив усіх вичерпних заходів для реального виконання розпоряджень відповідача у межах його повноважень.

Зокрема, що позивач здійснював заходи стосовно організації контролю і забезпечення своєчасного прибуття військовозобов`язаних до районного ТЦК та СП у визначений останній час та місце.

Адже, згідно абзацу 5 пункту 32 Порядку 1487 та абзацу 7 пункту 12 Порядку №560 позивач мав би забезпечити контроль за прибуттям призовників, військовозобов`язаних та резервістів до ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема, шляхом їх перевезення від дільниць оповіщення до пунктів збору ТЦК та СП.

Будь якої інформації про ужиття позивачем заходів із виконання саме цих вимог Порядку № 1487 та Порядку №560 у матеріалах справи немає.

Не отримавши очікуваного результату щодо безпосереднього прибуття військовозобов`язаних до ТЦК, відповідач притягнув позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

VII. Щодо питання процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності

(а) нормативно правова база, якою регулюється притягнення особи до адміністративної відповідальності

Відповідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно із ч.1 ст. 246 КУпАП порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Обставини справи уповноважена особа повинна встановити на підставі сукупності доказів із числа передбачених ч.1 ст. 251 КУпАП, як то, на підставі будь яких фактичних даних, які встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками.

Водночас, обов`язок збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу ( ч.2 ст. 251 КУпАП), тобто у даному випадку, - на відповідача.

При цьому, орган (посадова особа) оцінює докази відповідно до положень ст. 252 КУпАП, себто, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

При розгляді справи особі, притягається до адміністративної відповідальності, має бути забезпечена можливість реалізувати права, передбачені ст. 268 КУпАП, як то, знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, подавати заяви; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

За правилами ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати:

1) чи було вчинено адміністративне правопорушення;

2) чи винна дана особа в його вчиненні;

3) чи підлягає вона адміністративній відповідальності;

4) чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність;

4) чи заподіяно майнову шкоду;

5) чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу;

6) а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За наслідками розгляду справи орган (посадова особа) виносить одну із постанов згідно переліку, передбаченого у ст. 284 КУпАП, яка за своїм змістом повинна відповідати вимогам, установленим у ст. 283 цього ж Кодексу.

(b) Стосовно дотримання відповідачем стандартів висунутого звинувачення

При аналізі наявних у справі доказів суд установив, що на початковому етапі притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, уповноваженою особою відповідача було складено протокол №385 від 30 травня 2025 року.

При його складанні позивачу було забезпечено можливість реалізації передбачених законом для нього прав, у тому числі, визначених ст.268 КУпАП, адже позивач був присутній при складанні протоколу; йому були роз`яснені передбачені законом права; він мав змогу надати пояснення по суті інкримінованого йому порушення; підписав протокол; висловив свою незгоду із ним; примірник протоколу отримав.

Після складання протоколу позивач скористався правом надати письмові пояснення по суті порушення від 02 червня 2025 року, у яких описав проведену ним роботу згідно із отриманими розпорядженнями відповідача, зокрема, що організував оповіщення як безпосередньо у місці проживання/реєстрації громадян згідно із отриманими списками, так і шляхом направлення рекомендованих повідомлень засобами поштового зв`язку.

Разом із цим, однозначно стверджувати, що протокол відповідає вимогам ст.256 КУпАП суд все ж таки не може з огляду на неконкретність відображеної у ньому суті правопорушення, яке передбачене ч.3 ст. 210-1 КУпАП, а так само й фактичну невідповідність його змісту конкретним обставинам.

Адже, протокол про адміністративне правопорушення, поряд із тим, що він є одним із доказів у справі, по суті, є й актом обвинувачення, так як саме він відображає у собі усі обставини, що підлягають встановленню у справі вказують, а саме: час, місце та спосіб, наслідки учинення правопорушення, у тому числі й усі ознаки, що є обов`язковими для констатації складу правопорушення.

А тому протокол повинен містити конкретне обвинувачення, виходячи із диспозиції тієї чи іншої статті КУпАП, за якою особа притягається до відповідальності. Ба більше, відображати у собі усі елементи складу правопорушення з тим, щоб забезпечити орган чи посадову особу, яка буде розглядати справу, усіма необхідними відомостями щодо об`єктивної та суб`єктивної сторони правопорушення, а так само і щодо усіх визначених законом обов`язкових ознак, наявність яких і дає змогу встановити склад того чи іншого правопорушення.

Однак, у цій справі протокол №385 від 30 травня 2025 року цим вимогам не відповідає.

Складений відносно позивача протокол не містить у собі жодних даних щодо суб`єктивної сторони правопорушення. Адже згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто, протокол не містить даних про спрямованість умислу позивача на вчинення інкримінованого йому порушення, як то, чи він допустив умисну бездіяльність чи то з необережності.

Втім, це не найбільший недолік протоколу.

Бо він не містить у собі не тільки відомостей щодо суб`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.3 с. 210-1 КУпАП, а й конкретних даних щодо його об`єктивної сторони.

Суд нагадує, що об`єктивна сторона адміністративного правопорушення - це зовнішній прояв протиправної поведінки, що складається із дії або бездіяльності, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ними. Іншими словами, це те, як саме було вчинено правопорушення, що саме було зроблено (або не зроблено) і які наслідки це спричинило.

У цій справі суд встановив, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення №385 від 30.05.2025 р. позивачу інкримінується те, що він не організував належним чином оповіщення військовозобов`язаних, які проживають на території Благодатненської територіальної громади по розпорядженням начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 , що не забезпечило виконання визначених завдань на травень 2025 року із мобілізації людських ресурсів, чим порушив вимоги п.7 ст.1, п.1 ст.38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і ст.18 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і таким чином не виконував правила військового обліку, встановлені законодавством.

Однак, судом встановлено, що голова якраз таки організував оповіщення військовозобов`язаних та резервістів шляхом направлення повісток засобами поштового зв`язку рекомендованим поштовим відправленням із повідомленням про вручення, про що в триденний строк направив відповідачу ці докази.

Звіти голови про результати виконання розпоряджень містили у собі, крім цього, й відомості, що направлення повісток поштою, що мало місце у зв`язку з фактичною відсутністю зазначених у розпорядженні осіб за місцем їх проживання/реєстрації і було встановлено групою оповіщення.

І такі дії голови узгоджуються із вимогами абзацу 3 пункту 32 Порядку №1487, який передбачає здійснення оповіщення засобами поштового зв`язку.

Звідси суд робить висновок, що відображені у протоколі обставини інкримінованого позивачу правопорушення не відповідають фактичним обставинам, адже установлено, що організація оповіщення по факту таки мала місце у спосіб, що передбачений законом.

Що уповноважена на складання протоколу особа мала на увазі під словосполученням не організував «належним чином» залишається незрозумілим.

Адже згідно із п.41 Порядку №560 належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки є:

1) у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки;

2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку:

-день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора;

-день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних;

-день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання.

Ураховуючи й те, що голова звітує про результати оповіщення у триденний строк, що фактично виключало можливість направлення ним розписок про вручення/невручення повістки з огляду, зокрема, ще й на не надто швидку оперативність у роботі Укрпошти.

Тож, невідомо, які конкретно дії, визначені Порядком №560, повинен був учинити позивач, аби організувати сповіщення належним чином.

Можливо уповноважена особа, судячи із викладених у протоколі наслідків, мала на увазі незабезпечення з боку позивача своєчасного прибуття військовозобов`язаних та резервістів до ТЦК.

Але у протоколі йдеться лише про оповіщення, яке фактично було здійснене. І будь - яких звинувачень щодо незабезпечення позивачем прибуття військовозобов`язаних до ТЦК протоколом не висувалось.

Відомості про конкретну бездіяльність позивача саме із цього питання у протоколі відсутні, хоча розпорядження начальника районного ТЦК містили у собі вказівку щодо необхідності забезпечення прибуття військовозобов`язаних до місця їх виклику у визначені дату та час.

У той час, як обов`язок голови громади забезпечити прибуття резервістів та військовозобов`язаних шляхом їх перевезення від дільниць оповіщення до пунктів збору міститься у абзаці 7 пункту 12 Порядку №560.

Однак такого роду бездіяльність позивачу, судячи із протоколу, у звинувачення не ставилась.

Отже, суд робить висновок, що дані протоколу невірно відображають фактичні обставини, що мали місце в дійсності, а тому він є сумнівним доказом.

Відповідно, письмові пояснення позивача стосувались ужитих ним заходів виключно щодо оповіщення військовозобов`язаних, про що і йшлося в протоколі.

Крім цього, суд зазначає, що норма ч.3 ст.210-1 КУпАП є бланкетною. А отже при її застосуванні необхідно посилатись на законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

Такі правила, як зазначав суд вище, детально регламентовані Порядком №1487 та Порядком № 560.

Але у протоколі уповноважена особа зазначила лише загальні норми, які, по суті, лише узагальнено визначають повноваженні і обов`язки позивача у сфері мобілізаційної підготовки і мобілізації як голови ТГ.

Так, п.7 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» лише визначає коло суб`єктів, які забезпечують виконання військового обов`язку громадянами.

Стаття ж 38 цього Закону окреслює лише загальні обов`язки органу місцевого самоврядування, у тому числі і сповістити призовників, військовозобов`язаних та резервістів про їх виклик до ТЦК. Вона не встановлює конкретних дій і правил поведінки, які б забезпечити виконання цього обов`язку, а лише визначає його наявність у сільського голови.

Аналогічна ситуація має місце й із статтею 18 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Ця норма визначає лише певне коло обов`язків органу місцевого самоврядування у межах наданих йому повноважень. І так само не вказує на конкретні дії, спрямовані на забезпечення, у тому числі й оповіщення громадян.

А от Порядок №1487 і Порядок № 560 вже детально регламентують дії посадової особи, у тому числі, й органу місцевого самоврядування, щодо організації оповіщення і встановлюють конкретні кроки, за вжиття яких такий обов`язок може бути реально виконаним.

Тому суд вважає, що уповноважена особа відповідача, яка склала протокол, лише формально дотрималась вимог застосування бланкетної норми частини 3 статті 210-1 КУпАП, оскільки зіслалась на закон, який вкрай узагальнено визначає обов`язки позивача, а не конкретно регламентує його дії, учинення чи не учинення яких має ті чи інші наслідки.

Тим більше, що частину своїх обов`язків позивач таки виконав, зокрема, видав власне розпорядження про оповіщення у межах наявних у нього повноважень, визначив відповідальних за це осіб, які входили в групу оповіщення, організував фактичне оповіщення, у тому числі й засобами поштового зв`язку, що не заборонено законом.

Тому звинувачення позивача у порушенні норм п.7 ст.1, п.1 ст.18 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 38 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які, знову ж таки, лише вкрай загально визначають обов`язки позивача у сфері мобілізації, і не конкретизують його дій, не може вважатись обвинувачення, висунутим відповідно до Закону, то воно є вкрай некоректним і занадто узагальненим.

Суд робить висновок, що уповноважена відповідачем особа склала протокол за наслідками відсутності очікуваного результату. Тобто, у зв`язку із фактичним неприбуттям військовозобов`язаних та резервістів до ТЦК. Без зазначення у протоколі у чому конкретно полягала бездіяльність позивача, які із визначених законом обов`язків він не виконав, і що конкретно не вчинив, що призвело до відображених у протоколі наслідків.

Але таке обвинувачення не є конкретним і не відповідає критеріям, які висуває ЄСПЛ.

Адже, як відомо, Суд забезпечує справи про адміністративні правопорушення тими самими гарантіями, які притаманні й кримінальним провадженням.

У 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

У справі «Абрамян проти Росії» Високий Суд більш ґрунтовно розтлумачив зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п. 79).

Конкретність і зрозумілість висунутого обвинувачення забезпечує особі право на захист.

І ЄСПЛ неодноразово вказував, що право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Суд, за такого, приходить до висновку, що висунуте у такий спосіб обвинувачення завадило позивачу будувати свій ефективний захист.

Зокрема, позивач надав відповідачу свої письмові пояснення, у яких пояснив лише щодо обставин здійсненого ним оповіщення, тобто, лише стосовно тих обставин, які ставились йому у провину.

А от якби відповідач вказав у протоколі конкретні дії, що не були учинені позивачем для забезпечення мобілізації людських ресурсів, і конкретні наслідки цих дій, у тому числі й причинний зв`язок між цією бездіяльністю і наслідками, то позивач міг би скористатись своїм правом надати пояснення і докази щодо них, і тим самим могти захищати себе від висунутого обвинувачення. Або ж обрати право не свідчити проти себе, гарантоване йому ст. 63 Конституції України.

І цим би відповідач забезпечив би право позивача на свій захист.

Отже, суд мусить зробити висновок, що протокол, як доказ у справі, є сумнівним, так як не відображає у собі дійсних фактичних обставин, що мали місце.

А як акт обвинувачення, то протокол не відповідає визначеним ЄСПЛ критеріям і стандартам у частині своєї конкретності і зрозумілості для «обвинуваченого», оскілки не відображає чіткої суті правопорушення, як то, конкретного способу його учинення у формі дії та/або бездіяльності.

По суті це призвело до ситуації, коли протягом розгляду справи позивач був дезінформований у питаннях сутності і характеру висунутого йому обвинувачення, що порушує базовий міжнародний стандарт, закріплений у п. «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції, яким передбачено право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для мовою про характер і причини висунутого обвинувачення, і загалом ставить під сумнів легітимність висунутого обвинувачення.

А це вказує на те, що цей протокол є недопустимим доказом і підлягає виключенню з доказової бази.

На його основі не можна було приймати рішення про притягнення до відповідальності.

Тому суд не може погодитись із такими діями відповідача і відхиляє його доводи щодо правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення.

(с) щодо питання розгляду справи відносно позивача та оцінка оскаржуваної постанови

За матеріалами справи про адміністративне правопорушення уповноваженим суб`єктом владних повноважень - начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 було винесено постанову №525 від 04 червня 2025 року, яка і є предметом цього судового розгляду.

Піддаючи оскаржувану постанову аналізу, суд звертає увагу, що суть правопорушення, яка у ній викладена, ідентична за своїм змістом суті правопорушення, що викладена у протоколі №385 від 30 травня 2025 року.

Оскільки суд попередньо встановив, що такий протокол є недопустимим доказом, то це означає, що суб`єкт владних повноважень не надав йому оцінку згідно із статтею 252 КУпАП, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Приймаючи рішення, уповноважена особа не взяла до уваги пояснення позивача і не невірно встановила фактичні обставини справи, а саме, що позивач все ж таки здійснив оповіщення відповідно до закону.

Але беручи протокол за основу при прийнятті рішення, суб`єкт владних повноважень не врахував, що ним фактично висунуте звинувачення лише у частині оповіщення і відсутні будь які твердження про незабезпечення доставки військовозобов`язаних.

Тому такий протокол не міг бути підставою для прийняття рішення про притягнення позивача за ч.3 ст.210-1 КУпАП,так як він не містить у собі усіх фактичних даних, за встановлення яких можливе притягнення особи до відповідальності, як то, у частині способу учинення правопорушення.

Це свідчить про те, що обставини, які підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, на підставі такого протоколу не були встановлені згідно із статтею 280 КУпАП, тобто, не було могло бути однозначно встановлено чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

По суті, позивача притягнуто до відповідальності за незабезпечення оповіщення, у той час, як воно мало місце.

Адже про невиконання позивачем розпорядження у частині забезпечення прибуття військовозобов`язаних до ТЦК матеріали адміністративної справи, ані протокол, ані постанова, не містять жодної вказівки.

За такого, суб`єкт владних повноважень повинен був надати належну оцінку протоколу і відкинути його як доказ у справі, що б потягнуло за собою закриття провадження у справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП.

Бо принцип «сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого» (in dubio pro reo) означає, що якщо після оцінки доказів залишаються обґрунтовані сумніви щодо вини особи, ці сумніви повинні трактуватись на користь «обвинуваченого», тобто, на користь його невинуватості.

Але й інших доказів проти позивача при розгляді справи здобуто не було.

Хоч відповідач і посилається на двох свідків, які зазначені у протоколі, однак, суд на підставі наданих йому доказів не мав змоги встановити суть і зміст їх пояснень з тим, щоб з`ясувати обставини, які підтвердили/спростували ці свідки. Чи вони були свідками правопорушення, чи то свідками складання протоколу (понятими), суд достовірно не установив у зв`язку з відсутністю у нього відповідних процесуальних джерел і неясністю пояснень відповідача щодо них у відзиві.

Посилання на будь які інші докази протиправної поведінки позивача постанова не містить. Так само, як і аргументів відхилення письмових пояснень позивача.

Тому вона не може відповідати критеріям обґрунтованості і вмотивованості, які висувають ЄСПЛ з тим, щоб продемонструвати, що доводи сторони були почуті.

Та у будь я кому випадку, за умови визнання протоколу неналежним доказом, уся решта доказів не спроможна бути підставою для притягнення до відповідальності, так усі інші додані до протоколу докази є похідними від нього, а тому не можуть замінити собою протокол. Хоч би кожен окремо доказ, чи хоч би вони усі в сукупності, так як орган чи особа, які розглядають справу, обмежені виключно змістом протоколу, тобто виключно обставинами, що відображені у ньому. Решта доказів покликані лише підтвердити/спростувати та/або деталізувати дані протоколу.

Звідси суд мусить констатувати, що рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП було прийняте суб`єктом владних повноважень, виходячи з оцінки лише одного доказу протоколу № 385 від 30 травня 2025 року, який не міг бути врахований при прийнятті рішення з мотивів, що викладені судом вище.

Отже, рішення проти позивача приймалось не на підставі сукупності беззаперечних доказів та без урахування позиції позивача, як то, її прийняття чи відхилення, що не може вважатись правомірним.

Висновки

Отже, при розгляді справи відносно позивача мало місце порушенням вимог 245,246,252, 280 КУпАП, внаслідок чого позивач був притягнутий до відповідальності всупереч нормі ч.1ст.7 цього ж Кодексу, згідно якої ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Бо згідно із ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

А застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом ( ч.3 ст.7 КУпАП).

За таких обставин, винесена проти позивача постанова має бути скасована судом.

До того ж, суд, пам`ятаючи застереження відповідача стосовно відходу від надмірного формалізму при розгляді цієї справи, зазначає, що вимоги щодо конкретності обвинувачення, вмотивованості рішення, яким особа піддається заходам впливу, висуваються Європейським судом з прав людини, а тому їх недотримання не може вважатись суто формальним порушенням процедури, так як має наслідком порушення фундаментального права особи на захист.

Тому за результатами розгляду цієї справи суд, на підставі п.3 ч.3 ст. 286 КАС, вважає за необхідне прийняти рішення про скасування рішення суб`єкта владних повноважень і закриття справи про адміністративне правопорушення на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Водночас суд не вбачає підстав для направлення справи на новий розгляд до компетентної посадової особи, оскільки остання при розгляді справи все одно має розглянути її в межах протоколу про адміністративне правопорушення, виправлення якого вже є неможливим через відсутність установленої законом відповідної процедури.

Отже, суд робить висновок, що права позивача були порушені при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішення, що тягне за собою скасування такого рішення як відновлення рівноваги сторін.

Внаслідок чого позов підлягає до задоволення.

Інші питання

Відповідно до ч.1ст. 139 КАС України, з урахуванням обставин, регламентованих п.п.1-4 ч.9 цієї ж статті, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

А тому на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Підстави допустити рішення до негайного виконання відсутні.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 242-246, 286 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Постанову №525 від 04 червня 2025 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 34 000,00 грн. скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Відповідно до ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду може бути оскаржене протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 14 липня 2025 року.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса місцязнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДПОУ НОМЕР_2 .

Суддя Ірина Явіца