Справа № 380/14613/24
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Клименко О.М.

14 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/14613/24 пров. № А/857/8848/25
Восьмий апеляційний адміністративний14 суд в складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року у справі № 380/14613/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

10.07.2024р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, у якому просив суд:

- визнати дії протиправними щодо не звільнення ОСОБА_1 від 28 червня 2024 року № 08/47721/24-Вн;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення від 17 травня 2024 року разом з додатками відповідно до вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та прийняти рішення по суті.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.02.2025р. позов задоволено частково.

Суд визнав протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 17 травня 2024 року про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Одночасно, суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 17 травня 2024 року з доданими до нього документами про звільнення з військової служби на підставі п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погоджуючись із даним рішеннями в частині задоволених позовних вимог, апелянт Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Просить суд, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.02.2025р. скасувати та прийняти нову постанову якою в позові відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України).

17.05.2024р позивач засобами поштового зв`язку (що підтверджується описом вкладення у цінний лист та квитанцією Укрпошти) надіслав на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапорт від 17 травня 2024 року, рапорт в якому просив звільнити з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз.3 п.п. г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 ; Виключити зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 до проведення всіх необхідних розрахунків; Надати особову справу до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за зареєстрованим місцем проживання; Про рішення, прийняте по суті рапорту, повідомити у письмовій формі у встановлений законом строк.

Бажання продовжувати військову службу та проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю позивач не висловив.

У даному рапорті відзначив, зокрема, що є єдиним сином у матері, а матір згідно висновком ЛКК потребує постійного догляду.

До вказаного рапорту додав такі документи:

- нотаріально засвідчену копію паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ;

- нотаріально засвідчену копію паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_2 ;

- нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 ;

- нотаріально засвідчену копію висновку ЛКК № 56 від 22 квітня 2024 року;

- нотаріально засвідчену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_2

28.06.2024р. листом № 08/47721/24-Вн Про розгляд рапорту щодо звільнення військова частина НОМЕР_1 через заступника начальника загону коменданта прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_3 повідомила про таке:

Повідомлено, що рапорт від 22.05.2024р. № 38584-24-Вх солдата ОСОБА_1 розглянуто.

За результатами розгляду повідомлено:

- для звільнення з військової служби військовослужбовець подає командиру рапорт про звільнення з посвідченими копіями документів, що підтверджують у нього такі підстави, перелік яких залежить від конкретних обставин;

- порядок звільнення через сімейні обставини військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану звільняються з військової служби на підставах п.2 ч.4 та з урахуванням п.3 ч.12 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу;

- зокрема абз.12 п.п.г п.3 ч.12 ст.26 цього Закону визначено підставу до звільнення, а саме:

-необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

У доданих до рапорту документах відсутня інформація стосовно інших членів сім`ї ОСОБА_2 , які відповідно до закону зобов`язані її утримувати та доглядати. Тобто, недоведена необхідність здійснення стороннього догляду позивачем.

З огляду на викладене вище, керівництво НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України не вбачає за можливе звільнення солдата ОСОБА_4 на підставі п.2 ч.4 та з урахуванням п.3 ч.12 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Разом з тим, при наданні військовослужбовцем документів, які підтверджують підстави до звільнення, рапорт буде розглянуто повторно (…).

ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст.65 Конституції України, видно що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

ст. 106 Конституції України Президент України, встановлено, що відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022р. №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогоднішній день.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII (далі - Закон № 2232-XII; у редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин).

Згідно ч.1, ч.3 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

ч.6 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до ч.5 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Підстави звільнення з військової служби передбачено ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану, зокрема, необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, що затверджене Указом Президента України від 29.12.2009р. №1115/2009 (далі Положення), визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.

Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням в органах Держприкордонслужби кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Розділ XII Положення №1115/2009 регламентує питання звільнення з військової служби.

п.265 Положення №1115/2009, встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:

1) у запас - якщо вони не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;

2) у відставку - якщо вони досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби із виключенням з військового обліку.

Розділ XIV Положення №1115/2009 регламентує питання проходження військової служби та деякі питання виконання військового обов`язку в особливий період.

п.305 Положення №1115/2009 визначено, що в особливий період військовослужбовці проходять військову службу в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що визначають порядок проходження військової служби в особливий період.

Згідно пп.1 п.307 Положення №1115/2009 з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: військовослужбовці Держприкордонслужби звільненню не підлягають, крім випадків, визначених ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, а строк військової служби (дія контракту) продовжуються на строки, визначені ст.23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення військовослужбовців у відставку у зв`язку із визнанням їх за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та наказів про звільнення військовослужбовців в запас на підставах, визначених ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Порядок звільнення з військової служби врегульований ст.ст.288-297 Положення №1115/2009 та передбачає наступне.

На підставі п.26 Положення №1115/2009 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, звільняється з військової служби з підстав, передбачених ч.5 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

п.288 Положення №1115/2009 передбачено, що у разі прийняття рішення про звільнення військовослужбовець подає по команді рапорт та в разі необхідності документи, які підтверджують підстави звільнення.

У разі звільнення військовослужбовця з військової служби за рішенням командування за розпорядженням начальника органу Держприкордонслужби, в якому проходить службу військовослужбовець, кадровий підрозділ органу забезпечує підготовку подання про його звільнення.

Отже, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорт та документи, які підтверджують підстави звільнення. За наявності передбачених законом підстав звільнення з військової служби можливе на будь-якому етапі проходження військової служби.

Подання рапорту по команді означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, не розгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Так, чинним законодавством не передбачено чіткого строку, протягом якого командир зобов`язаний розглянути вказаний рапорт на звільнення.

Проте, Інструкція з діловодства в Збройних Силах України, яка затверджена наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017р. №124, містить положення, яке встановлює загальний 30 денний строк для виконання документів та надання відповіді по суті порушених питань.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що за загальним правилом рапорт на звільнення має бути розглянутий командиром протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим, вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення чи відповідь доведена до військовослужбовця належним чином. Відповідь на рапорт має містити рішення з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження.

Зважаючи на вищевикладене, слід звернути увагу на те, що наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту із зазначенням її підстави.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що 17.05.2024р. позивач через свого представника адвоката Казбулатової О.В. засобами поштового зв`язку надіслав на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапорт від 17.05.2024р., в якому просив, зокрема звільнити його з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз.3 п.п. г п.2 ч.4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 .

Листом від 28.06.2024р. № 08/47721/24-Вн Про розгляд рапорту щодо звільнення військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про те, що в доданих до рапорту документах відсутня інформація стосовно інших членів сім`ї ОСОБА_2 які відповідно до закону зобов`язані її утримувати та доглядати. Тобто, недоведена необхідність здійснення стороннього догляду ОСОБА_1 за ОСОБА_2 , з огляду на що керівництво НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України не вбачає за можливе звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.2 ч.4 та з урахуванням п.3 ч.12 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу № 2232.

Отже, у цій справі виникла ситуація, за якої звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби та його розгляд відбувалися під час дії різних редакцій норми ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу № 2232, яка визначає право військовослужбовця звільнитися з військової служби для здійснення постійного догляду за батьками своїми чи дружини (чоловіка).

Військова частина НОМЕР_1 , отримавши рапорт ОСОБА_1 , розглянув його з урахуванням редакції ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу № 2232, яка діяла на момент розгляду рапорту, а не на момент звернення позивача із ним.

Колегія суддів вважає таку поведінку суб`єкта владних повноважень недобросовісною, оскільки звертаючись із рапортом про звільнення під час дії норми закону, за якою позивач (на його думку) мав право на звільнення та з урахуванням вимог цієї норми сформував необхідний пакет документів, ОСОБА_1 мав законні і цілком обґрунтовані сподівання на те, що такий рапорт буде розглянутий згідно редакцією тієї норми, яка діяла на момент його подання.

Тобто, рапорт позивача про звільнення з військової служби повинен був розглядатися саме за тією нормою закону, яка діяла на момент його подання, а не розгляду.

Таким чином, в даному випадку Військова частина НОМЕР_1 , протиправно вимагав у позивача документ з інформацією стосовно інших членів сім`ї ОСОБА_2 , які відповідно до закону зобов`язані її утримувати та доглядати, який не був передбачений редакцією норми ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу № 2232, що діяла на момент звернення позивача із відповідним рапортом про звільнення.

Проте, суб`єкт владних повноважень в особі Військової частини НОМЕР_1 не надав доказів належного результату розгляду даного рапорту, у тому числі таких, як прийняття наказу про звільнення позивача з військової служби або відмови у задоволенні вимог рапорту, з покликанням на акти законодавства та з роз`ясненням порядку оскарження, крім письмових клопотань по суті рапорту, зазначених на самому рапорті.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що під час розгляду цієї справи Військова частина НОМЕР_1 не надала належних та допустимих доказів, що поданий позивачем рапорт розглянутий відповідно до вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та за наслідками розгляду такого, прийнято відповідне управлінське рішення про його задоволення або відмову із обґрунтуванням.

Колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №342/158/17 від 17.04.2019р. суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

За встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач у спірних правовідносинах допустив протиправну бездіяльність, оскільки не прийнято мотивованого рішення за наслідками подання рапорту про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами, порядок та поетапність прийняття якого врегульовано рядом підзаконних нормативно-правових актів..

ч.4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству. При цьому, суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, тому суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, тому суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Таким чином, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача в цій ситуації колегія суддів враховує роз`яснення, які наведені в постанові Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно яких у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

За своєю правовою природою повноваження відповідача щодо звільнення позивача з військової служби є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Отже, колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача, з урахуванням висновків суду, повторно розглянути рапорт військовослужбовця з приводу звільнення з військової служби через сімейні обставини, та прийняти за результатами його розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням висновків апеляційного суду, наведених в мотивувальній частині цього судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України- залишити без задоволення, а Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року у справі № 380/14613/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель