Справа № 520/34554/24
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2025-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 р. Справа № 520/34554/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Бегунца А.О. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 (головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М.) по справі № 520/34554/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області №0-2016-UA0033240 від 19.04.2024 на суму 62 681,85 грн.;

- стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області.

В обґрунтування позову зазначив, що є засновником Фермерського господарства «Трійця», яке виробляє товарну сільськогосподарську продукцію та власником нежитлової будівлі сараю-складу, яка передана ФГ «Трійця» у статутний капітал та використовується ним за цільовим призначенням для зберігання сільськогосподарської продукції.

Отже, сільськогосподарська будівля використовується сільськогосподарським виробником ФГ «Трійця», а тому остання не є об`єктом оподаткування згідно пп. «ж» п. 266.2.2 ст. 266 ПК України.

Водночас, податковим органом не враховано вищенаведені обставини та помилково нараховано позивачу грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2023 рік.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 позов задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області №0-2016-UA0033240 від 19.04.2024 на суму 62 681,85 грн.

Стягнуто з ГУ ДПС у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 4000,00 грн.

ГУ ДПС у Харківській області (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просило його скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що сільськогосподарським виробником відповідно до пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України є юридична особа, натомість ОСОБА_1 як фізична особа, що має на праві власності об`єкт нежитлової нерухомості, призначений для використання у сільськогосподарській діяльності не є сільськогосподарським товаровиробником у розумінні положень ПК України.

Вказує, що позивач не подавав податковому органу у 2023 р. довідки за формою 20-ОПП щодо використання спірної нежитлової будівлі у власній господарській діяльності, крім того в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація щодо передачі позивачем нежитлової будівлі в господарське відання ФГ «Трійця». З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 не має права на отримання відповідної пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Також, не погоджується зі стягнутою судом першої інстанції сумою витрат на правову допомогу, посилаючись на її неспівмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.

Зауважує, що позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу надано лише договір про надання правової допомоги, тоді як жодних документів, які б конкретизували послуги, що надавались адвокатом на виконання умов Договору останнім не надано.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Також, ОСОБА_1 подав заяву про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені ним витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4 000,00 грн. На підтвердження понесених витрат надав акт прийому-передачі наданих послуг від 04.06.2025.

ГУ ДПС у Харківській області надало заперечення на заяву позивача, в яких просило відмовити у її задоволенні.

В обґрунтування зазначає, що заявлена позивачем сума судових витрат є завищеною, не співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт. Вказує, що акт прийому-передачі складений адвокатом загально, без деталізації складових, що включаються в суму понесених витрат. Послуги зі складання відзиву на апеляційну скаргу, на думку відповідача, не вимагали великого обсягу аналітичної й технічної роботи та витраченого часу.

Вважає, що надані представником позивача послуги охоплюються єдиною метою, якою є написання відзиву на апеляційну скаргу, а тому обсяг виконаної роботи є неспівмірним з її складністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 має на праві власності нежитлову будівлю літ. Д-1, загальною площею 1871,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 15.09.2008, витягом про реєстрацію права власності від 15.09.2018 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 15-19).

ОСОБА_1 також є засновником та головою Фермерського господарства "Трійця", зареєстрованого 17.07.2018, основним видом діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та статутом ФГ «Трійця» (а.с. 45-60).

ГУ ДПС у Харківській області відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України відносно позивача складено податкове повідомлення рішення № 0-2016-UA0033240, яким нараховано суму грошового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичною особою, яка є власником об`єкту нежитлової нерухомості за 2023 р. в розмірі 62 681,85 грн (а.с. 124).

За наслідками адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення, 14.11.2024 ДПС України прийняла рішення, яким скаргу позивача залишила без задоволення, а спірне податкове повідомлення-рішення без змін (а.с. 127-135).

Не погодившись з податковим повідомленням - рішенням, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є сільськогосподарським товаровиробником, а тому на нього розповсюджується податкова пільга, визначена п.п. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України. Таким чином, податкове повідомлення рішення, прийняте контролюючим органом є протиправним.

Також, суд першої інстанції, за наслідками розгляду клопотання позивача про стягнення витрат на правову допомогу, дійшов висновку про наявність підстав для часткового її задоволення та стягнення на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн, виходячи з принципів обґрунтованості, співмірності та пропорційності судових витрат.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються ПК України.

Відповідно до пункту 266.1.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п. 266.2.1 ст. 266 ПК України).

За змістом пп. «ж» п. 266.2.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

З 1 січня 2019 року відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Аналізуючи наведені вище приписи норми підпункту «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, колегія суддів зазначає, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Залежно від періоду застосовувалася додаткова умова - безпосереднє використання власником (без здачі в оренду лізинг, позичку).

Саме такі висновки щодо застосування норм права було неодноразово викладено у постановах Верховного Суду, зокрема від 22 квітня 2020 року у справі №540/2206/19, від 21 жовтня 2020 року у справі № 806/2686/18, від 17 лютого 2021 року у справі № 820/3707/17, від 09 травня 2023 року у справі № 380/10802/22.

Відповідно до пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років», під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Згідно з абз. 2 ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що в розумінні підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України право на пільгу зі сплати податку мають особи (як юридичні, так і фізичні), які безпосередньо займаються сільськогосподарською діяльністю, тобто, зайняті у процесі виробництва, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції та її подальшої реалізації.

Так, Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 р. № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", що включає підкласи: 1271.1 будівлі для тваринництва, 1271.2 будівлі для птахівництва, 1271.3 будівлі для зберігання зерна, 1271.4 будівлі силосні та сінажні, 1271.5 будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства, 1271.6 будівлі для тепличного господарства, 1271.7 будівлі рибного господарства, 1271.8 будівлі підприємств лісівництва і звірівництва, 1271.9 будівлі сільськогосподарського призначення інші.

Судом встановлено, що позивач має на праві приватної власності нежитлову будівлю літ. Д-1, загальною площею 1871,1 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область, Красноградський район, с. Тишенківка, вул. Весняна, яка передана до статутного капіталу ФГ «Трійця», що підтверджується актом прийому-передачі від 18.04.2019 (а.с. 67).

Перебування вказаної нежитлової будівлі на балансі ФГ «Трійця» підтверджується оборотно-сальдовою відомістю по основним засобам, а також повідомленням за формою № 20-ОПП від 31.08.2018 щодо об`єктів нерухомості (а.с. 61-66).

ОСОБА_1 є єдиним засновником та головою ФГ «Трійця», видами діяльності якого згідно КВЕД є, зокрема: 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; 01.19 Вирощування інших однорічних і дворічних культур; 01.63 Післяурожайна діяльність; 10.41 Виробництво олії та тваринних жирів; 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин.

Фермерське господарство, в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Як вказує позивач, спірна будівля є сараєм та використовується ФГ «Трійця» для зберігання сільськогосподарської продукції, на підтвердження чого надає фотокартки, книгу складського обліку за 2023 р. та відомості про вихід продукції з поля за жовтень 2023 р. (а.с. 39, 228-244, т. 2 а.с. 13-25).

На підтвердження того, що ФГ «Трійця» займається вирощуванням та реалізацією с/г культур, зокрема і в 2023 році позивачем надано відповідні статистичні звіти за формами № 4-сг (Звіт про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай 2023 року), № 29-сг (Звіт про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду у 2023 році) (а.с. 68-87), згідно яких вбачається, що ФГ «Трійця» у 2023 р. займалося виробництвом та реалізацією кукурудзи та соняшника.

Також, ФГ «Трійця» реалізовано своїм контрагентам протягом 2023 р. насіння соняшнику урожаю 2022, 2023 рр., про що свідчать видаткові та товарно-транспортні накладні (а.с. 104-123).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені документи підтверджують, що власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) ОСОБА_1 є сільськогосподарським товаровиробником та об`єкт нерухомості (будівля) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Доводи апелянта про відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про передачу позивачем нежитлової будівлі фермерському господарству не спростовує вчинення останнім таких дій, що підтверджено під час судового розгляду належними доказами.

Доводи скаржника щодо не подання позивачем довідок за формою 20-ОПП щодо використання спірної нежитлової будівлі у власній господарській діяльності протягом 2023 р. колегія суддів відхиляє, оскільки відповідна довідка із зазначенням спірної будівлі подавалась позивачем у 2018 р. та станом на 2023 р. продовжує використовуватись у його господарській діяльності через ФГ «Трійця».

В свою чергу, податковим законодавством не передбачено обов`язку суб`єкта підприємницької діяльності подавати довідки за формою 20-ОПП щорічно у випадку відсутності змін в об`єктах, що в ній зазначені.

Колегія суддів зауважує, що обов`язок доказування правомірності свого рішення в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України покладається на відповідача.

Відповідач в межах спірних правовідносин не довів, що будівля нерухомості, належна позивачу на праві власності, не є будівлею сільськогосподарського призначення та впродовж 2023 р. використовувалась ним у будь-якій іншій, відмінний від сільськогосподарської діяльності спосіб.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірна нежитлова будівля не є об`єктом оподаткування, відповідно до п. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Щодо доводів скаржника про безпідставне стягнення судом першої інстанції витрат на правову допомогу на користь позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною 3 ст. 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-5 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, ч. 7 ст. 139 КАС України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи. Водночас, дії сторони щодо досудового вирішення спору підлягають врахуванню лише у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.01.2022 по справі № 813/2241/18.

Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження понесених витрат позивач надав суду: договір про надання правової допомоги від 01.03.2024, рахунок-фактуру від 13.12.2024, акт прийому-передачі від 07.02.2025, платіжну інструкцію від 20.12.2024 (т. 1 а.с. 155-160, т. 2 а.с. 7-9).

Судом встановлено, що представництво інтересів ОСОБА_1 в суді першої інстанції здійснювалось адвокатом Феленком С.О. на підставі договору № 01/03-24 про надання правничої (правової) допомоги від 01.03.2024 (т. 1 а.с. 155-159).

Пунктом 1.1 Договору передбачено, що адвокат зобов`язується за дорученням або заявою клієнта надавати останньому професійну правничу допомогу в порядку та на умовах, визначених даним Договором, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правничу допомогу та витрати, необхідні для виконання його доручень.

Відповідно до п. 4.1 Договору розмір гонорару за надання правничої допомоги за даним Договором визначається у рахунках.

Гонорар сплачується клієнтом в гривнях безготівковим переказом протягом 3-х днів з моменту виставлення рахунку за надання конкретного виду правничої допомоги за цим Договором (п. 4.2 Договору).

Згідно п. 4.5 Договору за результатами надання правничої допомоги складається Акт, що підписується представниками кожної зі Сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатом правничої допомоги і її вартість. Акт є документом, який засвідчує належне та своєчасне виконання Сторонами умов даного Договору.

13.12.2024 адвокатом виставлено позивачу рахунок про необхідність сплати 8 000,00 грн за надання ним правової допомоги по договору № 02/03-24 від 01.03.2024, зокрема, щодо оскарження в судовому порядку податкового повідомлення-рішення №0-2016-UA0033240 від 19.04.2024 на суму 62 681,85 грн та процесуальне представництво прав та інтересів в суді першої інстанції (т. 1 а.с. 160).

Адвокатом в межах Договору надано позивачу послуги на суму 8 000,00 грн, а саме:

- підготовка та складення позовної заяви до суду про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення № 0-2016-UA0033240 від 19.04.2024 на суму 62 681,85 грн;

- підготовка та складення до суду відповіді на відзив до справі № 520/34554/24;

- підготовка та складення заяви про стягнення і розподіл судових витрат по справі № 520/34554/24, що підтверджується актом прийому-передачі наданих послуг № 3 від 07.02.2025 (т. 2 а.с. 9).

Позивачем сплачено адвокату кошти у загальній сумі 8 000 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 20.12.2024 (т. 2 а.с. 8).

Так, позивач просив суд відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 8 000,00 грн, проте судом першої інстанції заява задоволена частково та стягнуто на користь позивача 4 000 грн виходячи з критеріїв співмірності, обґрунтованості та доцільності таких витрат.

Суд першої інстанції зазначив, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. При цьому, вказував, що мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим вважав, що з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, суд може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Отже, враховуючи складність справи, кількість затраченого часу для підготовки процесуальних документів адвокатом, одночасне поєднання таких факторів як: нерозумність об`єктивної необхідності судових витрат у такій сумі для конкретної справи та часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність зменшення заявленої до відшкодування суми витрат.

Колегія суддів зауважує, що надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинні бути доведені стороною справі.

Крім того, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 02.08.2022 у справі № 640/14930/20.

З оскаржуваного рішення слідує, що наведене вище прийнято судом першої інстанції до уваги та належно враховано. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення клопотання позивача та стягнення 4 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Доводи апелянта щодо не надання позивачем жодних документів, які б конкретизували суть послуг, за які ним сплачено 8 000,00 грн є такими, що спростовуються матеріалами справи, а саме актом прийому-передачі наданих послуг.

Доводи скаржника щодо не співмірності заявленої до стягнення суми витрат із складністю справи та виконаних адвокатом робіт колегія суддів вважає такими, що враховані судом першої інстанції під час вирішення питання про стягнення відповідних витрат, у зв`язку з чим зменшено розмір витрат на правову допомогу, заявлених позивачем до відшкодування.

Інших обґрунтувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо співмірності погоджених до відшкодування судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт апеляційна скарга не містить, так само як і не містить розрахунку суми витрат, які, за позицією відповідача, є належними до відшкодування, а зводяться фактично до цитування норм процесуального права, що регулюють спірні правовідносини. Суд апеляційної інстанції таких обставин також не встановив.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Стосовно розподілу витрат на правову допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

На підтвердження понесених витрат в суді апеляційної інстанції позивачем надано рахунок-фактуру від 02.05.2025, акт прийому-передачі наданих послуг № 4 від 04.06.2025, платіжну інструкцію від 03.05.2025.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що представництво інтересів ОСОБА_1 в Другому апеляційному адміністративному суді здійснювалось адвокатом Феленком С.О. на підставі наведеного вище договору про надання правової допомоги.

02.05.2025 адвокатом виставлено позивачу рахунок на сплату 4 000,00 грн за надання правової допомоги по Договору від 01.03.2024 в суді апеляційної інстанції.

Адвокатом в межах Договору надано позивачу послуги на суму 4 000,00 грн., а саме:

- аналіз та вивчення апеляційної скарги ГУ ДПС у Харківській області по справі № 520/34554/24;

- підготовка та складення до суду відзиву на апеляційну скаргу по справі № 520/34554/24, що підтверджується актом прийому-передачі наданих послуг № 4 від 04.06.2025.

Позивачем сплачено адвокату кошти за надані послуги в загальній сумі 4 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 03.05.2025.

Суд враховує, що ст. 134 КАС України покладає обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач, на виконання вимог процесуального законодавства, подав до суду апеляційної інстанції заперечення на заяву щодо розподілу судових витрат, в якому вказував, що заявлена сума витрат на правничу професійну допомогу є неспіврозмірною із складністю справи та виконаними адвокатом послугами, часом, витраченим на виконання відповідної послуги та її обсягом, ціною позову та значенням справи для сторони.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу і пропорційності їх складності правовому супроводу справи, колегія суддів вважає, що заявлений розмір витрат на правову допомогу в сумі 4 000,00 грн є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг з огляду на наступне.

За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, послуги з «аналізу та вивчення апеляційної скарги ГУ ДПС у Харківській області» фактично є складовою написання відзиву на апеляційну скаргу.

В свою чергу, відзив на апеляційну скаргу частково дублює зміст позовної заяви, відповіді на відзив на позов, складається з викладу обставин справи, норм законодавства, яке регулює спірні правовідносини та посилань на судову практику, тобто його підготовка не потребувала багато часу.

Колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду, яка викладена в додатковій постанові від 11.12.2019 у справі №2040/6747/18, якою встановлено, що надання правової допомоги з приводу вирішення навіть певної (усієї) сукупності процесуальних питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом, оскільки первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази.

Також, колегія суддів зауважує, що дана справа є справою незначної складності, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Крім того, з аналогічних правовідносин, проте за інший період, наявна судова практика, що спрощувало роботу адвоката при підготовці процесуальних документів у справі, що розглядається.

Суд також вважає необхідним зауважити, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду від 02.08.2022 у справі № 640/14930/20.

Врахувавши обставини цієї справи, колегія суддів дійшла переконання, що зазначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру.

Ураховуючи викладене, а також фактичний обсяг виконаної роботи, колегія судів вважає розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача в розмірі 2 000,00 грн. Указаний розмір витрат зумовлений об`єктивною тривалістю часу, яку мав витратити адвокат під час складання відзиву на апеляційну скаргу, якістю та обсягом підготовлених матеріалів, а також складністю питань, які були предметом апеляційного перегляду.

Щодо доводів податкового органу про неналежність акту прийому-передачі в якості доказу на підтвердження понесених витрат на правову допомогу з огляду на відсутність деталізації наданих адвокатом послуг у ньому, колегія суддів зазначає, що зазначений документ містить відомості про послуги, надані представником Семеренка В.В. в межах укладеного Договору.

Водночас, не зазначення адвокатом часу, витраченого на надання послуг у акті не є підставою для неврахування судом такого доказу, з урахуванням того, що сторонами визначено сплату фіксованого гонорару.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 зазначила, що саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Таким чином, з урахуванням принципу співмірності обсягу наданих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, складністю справи, а також заяви відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що відшкодуванню на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 по справі № 520/34554/24 - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (, вул. Г. Сковороди, 46, м. Харків, 61057) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції в сумі 2 000,00 грн (дві тисячі гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді А.О. Бегунц В.А. Калиновський