Справа № 420/8091/25
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2025-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8091/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (площа Соборна,3, м.Слов`янськ, Донецька область, 84122) про визнання дій протиправними та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, за результатом якого позивач просить:

визнати протиправним і скасування рішення Головного Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області від 06 лютого 2025 року №79 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 ;

зобов`язати врахувати до складу страхового стажу під час призначення пенсії по інвалідності наступні періоди трудової діяльності позивача згідно належної їй трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08 вересня 1981 року, зокрема:

роботу в дитячих яслах № 55 Горьківського заводу ім. М.В. Фрунзе з 08 жовтня 1985 року по 18 липня 1989 року;

роботу в будинкоуправлінні № 2 військової частини НОМЕР_2 з 19 липня 1989 року по 03 травня 1991 року;

роботу в колгоспі ім. Котовського колишнього Біляївського району Одеської області з 24 лютого 1992 року по 27 березня 1992 року;

роботу на підприємстві «Бруклін-Київ-Куяльник» з 01 квітня 1997 року по 10 листопада 1997 року;

витрати із сплати позивачем судового збору покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Головного Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області від 06 лютого 2025 року №79 протиправно відмовлено в призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 , оскільки неправомірно не враховано спірні періоди роботи до страхового стажу.

Ухвалою суду від 24 березня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст.262 КАС України).

Відповідачем було подано відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, вказав, що за результатами опрацювання заяви про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 31.01.2025 винесено рішення про відмову від 06.02.2025 № 79. Відповідач зазначає, що при розгляді заяви позивача правомірно не враховано спірні періоди.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю третьої групи безстроково, постійно проживаючою в с. Міжлиманське (колишня назва- с. Котовка) Одеського району Одеської області.

Наведені обставини підтверджуються належними позивачу паспортом громадянина України для внутрішнього користування серії НОМЕР_3 від 13 вересня 1996 року, витягом є реєстру територіальної громади від 05 березня 2025 року, і довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААД №365977 від 19 листопада 2024 року.

ОСОБА_1 , звернулася до Головного Управління Пенсійного Фонду України в Одеській області із заявою від 31.01.2025 про призначення пенсії по інвалідності відповідно до статті 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Звернення опрацьовано за принципом екстериторіальності спеціалістом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.03.2021 № 339/35961.

За результатами опрацювання заяви про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 31.01.2025 винесено рішення про відмову від 06.02.2025 № 79.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що необхідний страховий стажвідповідно до статті 30 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за, передбаченого статтею 32 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для осіб, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку - 15 років.

Страховий стаж особи становить 10 років 6 місяці 9 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви-до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 08.09.1981:

- з 08.10.1985 по 18.07.1989, з 19.07.1989 по 03.05.1991 на території російської федерації, оскільки згідно пункту 2 статті 24/1 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV періоди трудової діяльності до 01 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього СРСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Необхідно надати заяву про отримання (неотримання) пенсійних виплат за цей період;

- з 24.02.1992 по 27.03.1992 в колгоспі Ім. Котовського, оскільки вищевказаний період не містить відомостей про встановлений та фактично відпрацьований мінімум трудової участі у громадському господарстві із зазначенням номера та дати підстав внесення;

- з 01.04 1997 по 10.11.1997, оскільки в записі на звільнення відсутня посада спеціаліста, що зробив запис.

За наведених обставин, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 30 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 15 років.

Позивач вважає оскаржуване рішення протиправним та за його скасуванням звернувся до суду.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

За змістом пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пенсійним віком є встановлений законодавством вік, із досягненням якого, особа може претендувати на виплату пенсії за віком.

Частиною 1 статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").

Частиною другою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 30 Закону №1058-IV, пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Згідно із ч.1 ст.32 Закону №1058-IV, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп:

до досягнення особою 23 років включно - 1 рік;

від 24 років до досягнення особою 26 років включно - 2 роки;

від 27 років до досягнення особою 28 років включно - 3 роки;

від 29 років до досягнення особою 31 року включно - 4 роки;

від 32 років до досягнення особою 33 років включно - 5 років;

від 34 років до досягнення особою 35 років включно - 6 років;

від 36 років до досягнення особою 37 років включно - 7 років;

від 38 років до досягнення особою 39 років включно - 8 років;

від 40 років до досягнення особою 42 років включно - 9 років;

від 43 років до досягнення особою 45 років включно - 10 років;

від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років;

від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років;

від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років;

від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону.

Положеннями статті 34 Закону №1058-IV передбачено, що пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Особам з інвалідністю, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих осіб з інвалідністю провадиться тільки за їх заявою.

Отже, необхідний страховий стаж відповідно до статті 30 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за, передбаченого статтею 32 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для осіб, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку - 15 років..

Відповідно до рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії по інвалідності від 06 лютого 2025 року №79, вік позивача - 60 роки, страховий стаж позивача - 10 років 6 місяці 9 днів.

Підставою для відмови в призначенні пенсії слугувала відсутність у позивача необхідного стажу 15 років. За доданими документами згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 08.09.1981 до страхового стажу не зараховано періоди роботи:

- з 08.10.1985 по 18.07.1989, з 19.07.1989 по 03.05.1991 на території російської федерації, оскільки згідно пункту 2 статті 24/1 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV періоди трудової діяльності до 01 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього СРСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Необхідно надати заяву про отримання (неотримання) пенсійних виплат за цей період;

- з 24.02.1992 по 27.03.1992 в колгоспі Ім. Котовського, оскільки вищевказаний період не містить відомостей про встановлений та фактично відпрацьований мінімум трудової участі у громадському господарстві із зазначенням номера та дати підстав внесення;

- з 01.04 1997 по 10.11.1997, оскільки в записі на звільнення відсутня посада спеціаліста, що зробив запис.

Щодо не зарахування відповідачем періоду роботи позивача з 08.10.1985 по 18.07.1989, з 19.07.1989 по 03.05.1991, суд зазначає наступне.

Згідно вимог ст.62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону № 1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Спільноти Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.92, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі, Україна та Російська Федерація (далі - Угода).

Відповідно до статті 1 Угоди, пенсійне забезпечення громадян держави - учасники цієї Угоди та членів їхніх сімей реалізуються за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Ця Угода розширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держави - учасниць Угоди (ст. 5 Угоди).

Згідно ч.2 ст.6 Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Відповідно до абз.2,3 ст.6 Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за кордоном своїх країн від 14.01.1993 трудовий стаж, включає стаж, який обчислюється в пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на території обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу розроблено відповідно до законодавства Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Зі змісту наведених положень Угоди від 14.01.93 суд дійшов висновку, що її положення розповсюджуються також і з питань, пов`язаних із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та нарахування пенсій, пов`язаних і з їх перерахунком.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої держави - учасник Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права особи на пенсію та при її обчисленні.

Таким чином, під час ухвалення питання про наявність у позивача права на пенсію за віком відповідач повинен перевірити зазначений трудовий стаж, набутий позивачем на території будь-якої з державно-учасниць Угоди, в тому числі на території Російської Федерації, з урахуванням положення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Спільноти Незалежної Держави в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.92 зобов`язання за якою взяли на себе, в тому числі Україна, яка була чинна на момент отримання позивачем спірного страхового стажу.

Крім того, Законом України від 25.04.2024 за № 3674-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання питань нарахування страхового стажу та пенсійного забезпечення" (набрав чинності від 23.06.2024) внесено зміни до Закону № 1058-IV.

Так, Закон № 1058-IV доповнено статтею 24-1 періоди трудової діяльності за межами України , які зараховуються до страхового стажу.

За змістом ч.2 ст.24-1 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.

У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.

Станом на момент прийняття спірного рішення про відмову у призначені пенсії від 06 лютого 2025 року №79, Кабінетом Міністрів України не було визначено порядок підтвердження нездійснення виплати пенсії іншою державою.

Разом з тим, суд зазначає, що Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу був прийнятий постановою Кабінету Міністрів України № 562 лише 16.05.2025.

Тобто, станом на день звернення до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії (31.01.2025) та на день прийняття спірного рішення про відмову у призначені пенсії від 06 лютого 2025 року №79, Кабінетом Міністрів України не було визначено порядок підтвердження нездійснення виплати пенсії іншою державою.

Тому відмова у зарахуванні періоду роботи з 08.10.1985 по 18.07.1989, з 19.07.1989 по 03.05.1991 до страхового стажу є протиправною.

Щодо не зарахування відповідачем періоду роботи позивача з 24.02.1992 по 27.03.1992 в колгоспі Ім. Котовського, оскільки вищевказаний період не містить відомостей про встановлений та фактично відпрацьований мінімум трудової участі у громадському господарстві із зазначенням номера та дати підстав внесення, суд зазначає наступне.

Відповідно до запису в трудовій книжці за порядковим номером 10 позивач 24 лютого 1992 року була прийнята на роботу робітницею пластмасового цеху колгоспу Ім. Котовського.

Згідно із записом в трудовій книжці за порядковим номером 11 позивач 27 березня 1992 року була звільнена в зв`язку з необхідністю догляду за дитиною дошкільного віку..

Таким чином, з наданих позивачем до пенсійного органу документів вбачається, що у спірні періоди позивач працювала на відповідних посадах у колгоспі Ім. Котовського, а записи в трудові свідчать про відпрацювання нею встановлених та відпрацьованих людино-днів.

Тобто, документи, які були надані відповідачу із заявою про призначення пенсії, містять всі необхідні відомості, для врахування спірних періодів до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

За таких підстав, доводи представника відповідача щодо того, що відсутні підстави для зарахування періоду роботи в колгоспі з 24.02.1992 по 27.03.1992, оскільки відсутні відомості про встановлений та відпрацьований мінімум трудової участі у колгоспі, суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними по справі доказами.

Згідно ст.101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Відповідно до ст.44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Таким чином, у разі наявності сумнівів щодо роботи позивача та відпрацювання нею мінімуму трудової участі в період з 24.02.1992 по 27.03.1992, відповідач не був позбавлений можливості звернутися до відповідних установ задля отримання інформації та копій документів про роботу позивача.

В той же час, будь-яких доказів на підтвердження звернення пенсійного органу щодо отримання документів щодо позивача відповідачем, суб`єктом владних повноважень, суду не надано.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що відмова у зарахуванні періоду роботи з 24.02.1992 по 27.03.1992 до страхового стажу є протиправною.

Щодо не зарахування відповідачем періоду роботи позивача з 01.04.1997 по 10.11.1997, оскільки в записі на звільнення відсутня посада спеціаліста, що зробив запис, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 по справі № 687/975/17 зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Суд також звертає увагу, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.

Отже, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач не може бути позбавлений свого права щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.04.1997 по 10.11.1997.

З огляду на викладене позовна вимога про визнання протиправним і скасування рішення Головного Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області від 06 лютого 2025 року №79 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності позивачу ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи відповідачів про правомірність своїх дій спростовано наведеним вище аналізом чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини. Тому такі доводи судом до уваги не беруться.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стосовно позовної вимоги зобов`язального характеру, суд звертає увагу на таке.

Суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31.08.2022 у справі № 640/22426/20, адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на викладене, із врахуванням заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що друга позовна вимога підлягає до часткового задоволення шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 31.01.2025 про призначення пенсії по інвалідності відповідно до статті 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти рішення по суті заяви, з урахуванням висновків наданих судом у цьому рішенні зарахувавши до страхового стажу позивача періоди роботи в дитячих яслах № 55 Горьківського заводу ім. М.В. Фрунзе з 08 жовтня 1985 року по 18 липня 1989 року; роботи в будинкоуправлінні № 2 військової частини НОМЕР_2 з 19 липня 1989 року по 03 травня 1991 року; роботи в колгоспі ім. Котовського Біляївського району Одеської області з 24 лютого 1992 року по 27 березня 1992 року; роботи на підприємстві «Бруклін-Київ-Куяльник» з 01 квітня 1997 року по 10 листопада 1997 року.

Оцінюючи зібрані у справі докази в сукупності та мотиви суду щодо кожної з позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов потрібно задовольнити частково.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (площа Соборна,3, м.Слов`янськ, Донецька область, 84122) про визнання дій протиправними та скасування рішення - задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області рішення Головного Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області від 06 лютого 2025 року №79 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (площа Соборна,3, м.Слов`янськ, Донецька область, 84122, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) від 31.01.2025 про призначення пенсії по інвалідності відповідно до статті 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти рішення по суті заяви, з урахуванням висновків наданих судом у цьому рішенні зарахувавши до страхового стажу позивача періоди роботи в дитячих яслах № 55 Горьківського заводу ім. М.В. Фрунзе з 08 жовтня 1985 року по 18 липня 1989 року; роботи в будинкоуправлінні № 2 військової частини НОМЕР_2 з 19 липня 1989 року по 03 травня 1991 року; роботи в колгоспі ім. Котовського Біляївського району Одеської області з 24 лютого 1992 року по 27 березня 1992 року; роботи на підприємстві «Бруклін-Київ-Куяльник» з 01 квітня 1997 року по 10 листопада 1997 року..

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (площа Соборна,3, м.Слов`янськ, Донецька область, 84122, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст.295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст.255 КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко