Справа № 753/25850/21
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року Справа№753/25850/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання права та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

20.12.2021 ОСОБА_1 звернувся Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, в якому просив суд:

- визнати право на виключення Адміністрацією Державної спеціальної служби транспорту з числа службових квартири АДРЕСА_1 для забезпечення сім ї позивача постійним житлом;

- зобов`язати Голову Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту подати до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації клопотання про виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 .

Доводи позовної заяви обґрунтовує тим, що у зв`язку з проходженням військової служби на підставі службового ордеру №000738 від 05.12.2017, виданого Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією на підставі рішення №674 від 05.12.2017 був вселений в 2-ну квартиру АДРЕСА_1 разом з сім`єю. Зазначає про те, що відповідно до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим Постановою КМУ №1081 від 03.08.2006 встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Позивач зазначив, що звертався 11.10.2021 до голови адміністрації Державної спеціальної служби транспорту. На своє звернення 11.11.2021 позивач отримав відповідь про відсутність підстав для виключення житлового приміщення з числа службового. З такою позицією відповідача позивач не згоден, тому звернувся до суду.

Відповідач на адресу суду надіслав заперечення на позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується ним не за призначенням. Відповідно до п.2 ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Представник відповідача зазначив про те, що на обліку перебуває значна кількість військовослужбовців, тому неможливо виключити житло з числа службового.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року позов було залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року вирішено рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту про зобов`язання вчинити дії - закрити.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року вирішено передати справу до Окружного адміністративного суду міста Києва, як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи.

01 грудня 2022 року справа надійшла до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 15.04.2025 року прийнято до провадження адміністративну справу. Розгляд справи вирішено продовжити суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

На підставі №000738 на право зайняття службового жилого приміщення ОСОБА_1 отримав на сім`ю з трьох осіб у тому числі дружини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дочки службову квартиру АДРЕСА_1

Згідно довідки № М-468 від 21.09.2021 відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької РДА в м. Києві. ОСОБА_1 з 18.06.2020 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № М-469 від 21.09.2021 відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької РДА в м. Києві ОСОБА_2 з 09.08.2019 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно до довідки № М-470 від 21.09.2021 відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької РДА в м. Києві. ОСОБА_3 з 28.12.2017 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач 25.10.2021 звернувся до голови адміністрації Державної спеціальної служби транспорту із заявою відповідно до якої просив надати йому та сім`ї житлове приміщення для постійного проживання по АДРЕСА_2 шляхом виключення службового житлового приміщення.

Адміністрацією Державної спеціальної служби транспорту МОУ заяву позивача від 25.10.2021 розглянуто та повідомлено про те, що позивач значиться згідно з даними квартирного обліку в списку осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень під №33. В загальному списку осіб, які перебувають на квартирному обліку для отримання житла для постійного проживання під №69, тому заяву щодо виключення житла з числа службового неможливо задовольнити.

Згідно із довідкою №518/4.ОЖК/Д21-024 Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту позивач перебуває на квартирному обліку для отримання постійного житла за місцем проходження служби в м. Києві.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Частиною 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» установлено, що не підлягають приватизації, зокрема, квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових. Водночас, згідно ч. 1 ст. 6 указаного Закону незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними квартири (будинки), в яких мешкають військовослужбовці, котрим встановлена пільга Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч. 1 ст. 118 Житлового кодексу України (далі ЖК України) службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до положень статті 12 указаного Закону держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Положеннями статті 125 ЖК України передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081 (далі - Порядок №1081; тут і надалі у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), у пункті 3 останнього встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Отже, Порядком №1081 визначено чотири способи забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а саме: 1) наданням один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

За правилами п. 4 Порядку №1081 центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво Збройними Силами, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, правоохоронні органи спеціального призначення, Держспецтрансслужба та Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військовослужбовцями: видають нормативно-правові акти з питань забезпечення військовослужбовців житлом, а також щороку визначають обсяги службового житла і житла, що надається військовослужбовцям для постійного проживання; виділяють до 20 відсотків житла для забезпечення осіб, зазначених в абзаці другому пункту 3 цього Порядку, жилими приміщеннями для постійного проживання, що збудовані (придбані) за рахунок коштів державного бюджету та інших передбачених законодавством джерел і розташовані у населених пунктах, у яких вони перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, чи грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення в таких же обсягах.

Відповідно до п. 11 Порядку №1081 житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень.

Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

Аналогічний за змістом порядок виключення жилого приміщення з числа службових закріплено й у п. 6 розд. І Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 № 37.

Відповідно до п. 4 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної спеціальної служби транспорту та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України 06 вересня 2021 № 271 військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 і більше років, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.

Жилі приміщення для постійного проживання та грошова компенсація за належне для отримання жиле приміщення надаються один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Як встановлено п. 8 розділу VII цієї інструкції військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 і більше років, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими жилими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-5 цього розділу.

Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання командира військової частини в установленому порядку.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 є військовим пенсіонером Державної спеціальної служби транспорту, має календарну вислугу на військовій службі більше 25 років, перебуває на квартирному обліку з 26.02.2018 у списку осіб, які користуються правом першочергового забезпечення житлом, як звільненого у запас за станом здоров`я, має другу групу інвалідності, але постійного житла не отримав.

Доказів того, що позивач чи його члени сім`ї реалізовували раніше права на приватизацію державного (комунального) житла відсутні, як і не надано відповідачем доказів того, що ОСОБА_1 отримував грошову компенсацію для отримання жилого приміщення.

З огляду на зазначене, судом дійшов висновку, що позивачем дотримано всі необхідні умови для реалізації права на виключення житла, яке він займає, з числа службового, та забезпечення ним для постійного проживання.

Аналогічну за змістом позицію висловив Верховний Суд, зокрема, у постанові від 17.09.2024 у справі № 520/14989/23.

Суд враховує, що у межах спірних правовідносин з урахуванням положень Інструкції №271 рішення, які впливають на можливість реалізації ОСОБА_1 соціальних гарантій забезпечення жилими приміщеннями, про виключення з числа службових житлових приміщень приймається відповідачем, яким не надано обґрунтованих підстав для відмови у поданні до Дарницькою районної в м. Києві державної адміністрації відповідного клопотання про виключення квартири з числа службових. Викладене, з урахуванням встановлених вище обставин свідчить про обмеження права позивача на забезпечення житлом, гарантованого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічні правові висновки викладені й у постановах Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №640/10473/19, від 03.02.2021 у справі №636/1480/19, від 04.03.2020 у справі №636/1514/19, від 16.06.2021 у справі №636/5008/19, від 04.11.2021 справі №636/2897/19, від 23.02.2022 у справі №953/17339/20.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); п. 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); п. 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); п. 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відтак, приймаючи рішення про зобов`язання орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження, суд, перш за все, відновлює баланс взаємодії між органами державної влади та суб`єктами господарювання.

При цьому, суд, приймаючи саме таке рішення на захист порушених прав суб`єктів господарювання про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певну дію, унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання з боку органів державної влади своїми дискреційними повноваженнями.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини (рішення у справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988), суд вказав, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

У рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі «Волохи проти України» зазначено: «Таким чином, Суд доходить висновку, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене «згідно із законом», оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження.»

У рішенні у справі «Гасан і Чауш проти Болгарії» вказується: «Суд зазначає, що у даному випадку відповідне законодавство не передбачало чітких критеріїв щодо реєстрації керівництва конфесій, що змінилося, а також не передбачало ніяких процедурних гарантій захисту від свавільного використання дискреційних повноважень...».

Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004). Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002, рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Аманн проти Швейцарії» від 16.02.2000).

Також Європейський Суд з прав людини рішенням у справі «Креслена» від 24.04.1990 зазначає, що «закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання».

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадеева проти Росії» від 09.06.2005, в якому Європейський Суд з прав людини з відсилкою до справи «Баклі проти Сполученого Королівства», зазначив, що: «Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

Адміністративний суд наділений дієвим важелем проти незаконних дій з боку представників влади України і здійснених ними в трактуванні дискреційних повноважень (постанова Вищого адміністративного суду України від 23.03.2017 у справі №804/4335/16).

Суд вважає, що відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 у справі №816/303/16, від 25.05.2018 у справі №826/6102/16.

У межах спірних правовідносин право позивача отримати житлове приміщення для постійного проживання кореспондує обов`язок відповідача направити відповідній місцевій державній адміністрації клопотання про виключення такого приміщення з числа службових.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням викладеного суд вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є зобов`язати Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту подати до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації клопотання про виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 .

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст.ст. 243, 245, 246, 255, 257, 262 КАС України, суд-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 () про визнання права та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати відмову Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту щодо подання до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації клопотання про виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту подати до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації клопотання про виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв