Справа № 460/26236/23
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2025-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 липня 2025 року

м. Київ

справа № 460/26236/23

адміністративне провадження № К/990/27078/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Білак М.В., перевіривши касаційну скаргу Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року у справі № 460/26236/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Полицька виправна колонія №76», у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ №8/ОС/СТ-23 від 12 жовтня 2023 року про оголошення дисциплінарного стягнення у виді звільнення, наказ від 12 жовтня 2023 року №180/ОС-23 про звільнення з роботи та поновити його на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи з 12 жовтня 2023 року, стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано накази начальника Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» «Про притягнення до відповідальності винних осіб» за №8/ОС/СТ-23 від 12 жовтня 2023 року та «По особовому складу» за № 180/ОС-23 від 12 жовтня 2023 року. Поновлено старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи «Полицька виправна колонія №76» з 13 жовтня 2023 року. Стягнуто з Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» на користь позивача 226586,41 грн середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу з 13 жовтня 2023 року по 06 грудня 2024 року з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць звернено до негайного виконання.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року задоволено частково апеляційну скаргу Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)». Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року у справі № 460/26236/23 скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано накази начальника Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» «Про притягнення до відповідальності винних осіб» за №8/ОС/СТ-23 від 12 жовтня 2023 року та «По особовому складу» за № 180/ОС-23 від 12 жовтня 2023 року. Поновлено старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи «Полицька виправна колонія №76» з 13 жовтня 2023 року. Стягнуто з Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» на користь ОСОБА_1 226586 (двісті двадцять шість тисяч п`ятсот вісімдесят шість) грн 41 коп середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу з 13 жовтня 2023 року по 06 грудня 2024 року з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

23 червня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року у справі № 460/26236/23. Заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з наступних підстав.

За правилами частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Враховуючи положення процесуального закону необхідно зазначити, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Під час перевірки касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 2 частини другої статті 353 КАС України, а саме зазначає, що суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, на підставі недопустимих доказів.

При цьому Суд зазначає, що посилання заявника на порушення судом норм процесуального права як умови для скасування судових рішень, а саме встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, можуть бути визнані прийнятними при касаційному оскарженні судового рішення за пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України у разі обґрунтованості заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, визначених відповідними пунктами частини другої та третьої статті 353 цього Кодексу.

Проте, заявник у касаційній скарзі не посилається на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або;

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до частини третьої статті 353 цього Кодексу порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо:

1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави його відводу обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені в судовому рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 цього Кодексу.

Так, у касаційній скарзі заявник посилається на те, що суди встановили обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Згідно з приписами частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Указаним положенням установлено пряму заборону при розгляді та вирішенні адміністративної справи для суду брати до уваги докази з порушенням законної процедури їх одержання (нелегітимні докази, включаючи сфальсифіковані) як під час розгляду клопотання про долучення доказу до справи, так і в межах судового розгляду.

Слід зауважити, що у разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено доказ, який скаржник вважає недопустимим, обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, тобто такими, що одержані з порушенням законної процедури.

Окрім цього, надання неправильної оцінки наявним у матеріалах справах доказам не є тотожним встановленню судом обставин на підставі недопустимого доказу.

Посилання відповідача на пункт 2 частини другої статті 353 КАС України як на самостійну підставу для відкриття касаційного провадження у цій справі, не є достатньо обґрунтованим у взаємозв`язку з обставинами, на які він посилається для обґрунтування такої підстави, із предметом доказування у справі, та причинно-наслідкового зв`язку із протиправністю оскаржуваного судового рішення.

Слід зазначити, що фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

У тексті касаційної скарги містяться посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження №14-411цс19), постанови Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі №810/3745/16 (П/810/3745/16), від 04 липня 2018 року у справі №813/1183/16(П/813/1183/16), від 25 квітня 2018 року у справі №817/1271/16 (П/817/1271/16), від 12 червня 2019 року у справі №826/12975/16 (П/826/12975/16). Проте такі посилання наведені без взаємозв`язку із конкретним пунктом частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Верховний Суд зауважує, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року у справі № 460/26236/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.

Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя М.В. Білак