Справа № 140/5985/24
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/5985/24 пров. № А/857/26214/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Матковської З.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області та ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2024 року (головуючий суддя: Димарчук Т.М., місце ухвалення - м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 04.06.2024, через засоби поштового зв`язку звернувся з позовом до суду, в якому просив:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо припинення виплати пенсії по інвалідності з 01.05.2020 по день відновлення та щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності за період з 01.05.2019 по 14.01.2024 включно;

визнати протиправною бездіяльності щодо відмови у поновленні виплат з моменту їх припинення;

зобов`язати відповідача провести поновлення та виплату: пенсії по інвалідності за період з 01.05.2019 до дня відновлення виплат відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі, що був передбачений законом, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з урахуванням раніше виплачених сум та з компенсацією втрати частини доходів; щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності за період з 01.05.2019 по 14.01.2024 включно;

стягнути з держави Україна в особі ГУ ПФУ у Волинській області на його користь завданої протиправними діями та бездіяльністю моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є особою з інвалідністю II групи, яку він отримав довічно внаслідок трудового каліцтва (нещасного випадку на виробництві), внаслідок чого йому було призначено пенсію по інвалідності довічно відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Окрім того, він отримував щомісячну страхову виплату в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності на підставі встановлення йому 27.09.2007 ступеня втрати професійної працездатності на рівні 70%. Оскільки позивач у 2018 році виїхав на тимчасове проживання до Французької Республіки з метою лікування хвороби (гепатиту С) та у зв`язку з неотриманням ним призначеної пенсії та щомісячної страхової виплати протягом шести місяців, відповідач припинив такі виплати позивачу. Повернувшись в Україну 18.12.2023, позивач уповноважив свого представника, на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 06.03.2024, вчиняти дії від його імені та повторно повернувся для проходження лікування до Французької Республіки. Відповідач відновив позивачу щомісячну страхову виплату в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності з 15.01.2024, а також виплату пенсії по інвалідності (дата поновлення невідома).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови у поновленні ОСОБА_1 виплати пенсії по інвалідності з 01.05.2020 по 22.01.2021 (по день поновлення).

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області поновити позивачу виплату пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.05.2020 по 22.01.2021 з компенсацією втрати частини доходів.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо неналежного розгляду заяви позивача від 15.01.2024 про поновлення щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути звернення позивача від 15.01.2024 про поновлення щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки наданої судом.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області покликається на те, що у зв`язку з тим, що позивач звернувся лише у січні 2024 року, то відповідачем пенсію йому було поновлено за три роки з січня 2021 року, та для поновлення виплати з більш раннього терміну не має підстав. Також зазначає, що оскільки з моменту припинення щомісячної страхової виплати до моменту звернення позивача до ГУ ПФУ у Волинській області минуло більше як три роки, то у позивача відсутні підстави для одержання коштів за період з 01 травня 2019 року по 14 січня 2024 року. Таким чином, оскільки припинення виплат позивачеві здійснено на підставі отримання інформації про факт тривалого його перебування за кордоном, і така підстава передбачена пунктом 1 частини першої статті 46 Закону № 1105-XIV, то припинення страхових виплат позивачеві була обґрунтована та передбачена чинним законодавством та для поновлення виплат за спірний період відсутні підстави.

Також із цим рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову не погодився позивач та оскаржив в апеляційному порядку. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, позивач вказує, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови, окрім частини про визнання протиправною відмови у поновленні позивачу виплати пенсії по інвалідності та окрім частини про виплату позивачу пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.05.2020 по 22.01.2021 з компенсацією втрати частини доходів.

На обґрунтування апеляційних вимог позивач зазначає, що відповідач неправомірно прийняв рішення про припинення нарахування та виплати позивачу страхової виплати з підстав його перебування за межами України, оскільки він перебував за кордоном з поважних причин (лікування). Також позивач не погоджується з обраним судом першої інстанції способом захисту порушеного права, а саме зобов`язання повторно розглянути звернення позивача від 15.01.2024. Висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем моральної шкоди вважає протиправним.

Представник позивача, 17.01.2025 подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача задовольнити.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційні скарги подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не можуть бути задоволені, з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області та з 20.09.2007 йому призначено пенсію по інвалідності (II групи, довічно внаслідок трудового каліцтва - нещасного випадку на виробництві) відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Луцьку з 10.01.2008 позивачу призначено щомісячну страхову виплату у зв`язку з нещасним випадком на виробництві відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

У 2018 позивач виїхав на проживання (лікування) за кордон до Французької Республіки (м. Ніцца).

У зв`язку із тимчасовим виїздом позивача на проживання (лікування) за кордон до Французької Республіки та неотриманням пенсії по інвалідності протягом 6-ти місяців підряд ГУ ПФУ у Волинській області з 01.05.2020 припинило виплату позивачу пенсії по інвалідності.

Луцьким міським відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області винесено розпорядження від 02.05.2019 № 1 та постанову від 02.05.2019 № 0301/886/886/55 на затримання щомісячної страхової виплати з 01.05.2019, а в подальшому постанову від 07.04.2021 № 0301/886/886/56 про припинення щомісячної страхової виплати з 01.05.2019 (а.с.78, 90).

На неодноразові звернення до Луцького міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області позивачу листами від 17.01.2022 № 15-01-11/103, від 24.05.2022 № 15-01-13/782, від 24.01.2022 № 15-01-13/148 було повідомлено, що відповідно пп.1 ч.1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. На підставі вищевказаної норми законодавства, постановою від 07.04.2021 № 0301/886/886/56 позивачу були припинені щомісячні страхові виплати з 01.05.2019. Згідно п 3.2.6 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від 19.07.2018 № 11 (із змінами), якщо щомісячні страхові виплати було припинено та з моменту припинення пройшло більше як три роки, то призначення здійснюється на загальних підставах відповідно до вимог частини першої статті 42 Закону та вимог підпункту 3.4.2 цього Порядку. Середньомісячна заробітна плата обчислюється з урахуванням пункту 14 Постанови кабінету Міністрів України № 1266. Оскільки з моменту припинення щомісячної страхової виплати у зв`язку з нещасним випадком на виробництві (01 травня 2019 року) до моменту звернення до Луцького міського відділення 19.05.2022 минуло більше як три роки, то позивач втратив своє право на одержання коштів за період з 01.05.2019 по 30.04.2022. Для продовження щомісячної страхової виплати необхідно особисто з`явитися до Луцького міського відділення та надати необхідний пакет документів (а.с. 52,59,62,84-87).

Аналогічні відповіді були надані листами ГУ ПФУ у Волинській області від 13.02.2023 № 0300-0311-8/6450, від 17.11.2023 № 36103-35814/М-02/8-0300/23, від 16.01.2024 № 0300-0311-8/2872 на звернення позивача від 26.01.2023, 07.11.2023, 05.01.2024 (а.с.25,30,54,64).

На звернення позивача до ГУ ПФУ у Волинській області листом від 16.01.2023 № 0300-0501-8/2607 повідомлено, що з 01.05.2020 позивачу припинено виплату пенсії по інвалідності на підставі підпункту 4 пункту 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з неотриманням пенсії по інвалідності протягом шести місяців підряд. Одночасно зазначено, що відповідно до пункту 1 статті 46 вказаного Закону нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Для продовження виплати пенсії необхідно звернутися до пенсійного органу та надати необхідний пакет документів (а.с. 69).

Позивач, 17.01.2024 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про виплату пенсії, додавши паспорт громадянина України (виданий 26.12.2023), довідку про присвоєння ідентифікаційного коду, документ про місце проживання (а.с. 71-72).

ОСОБА_1 , 24.01.2024 подано заяву до відповідача про взяття на облік (ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (виплата пенсії за минулий час)) для поновлення виплати пенсії (а.с. 80-81).

Рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 26.01.2024 № 65 позивачу поновлено виплату пенсії по інвалідності з 23.01.2021 (а.с. 74-76).

Позивач, 15.01.2024 звернувся із заявою до відповідача про призначення/перерахування/продовження страхової виплати у зв`язку із нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням), надавши необхідні документи (а.с. 91-92).

Постановою ГУ ПФУ у Волинській області про призначення (перерахунок) щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати від 16.02.2024 № 1 позивачу з 15.01.2024 поновлено виплату щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності (а.с. 73).

Позивач не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у поновленні таких виплат з моменту їх припинення, звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що поновлення відповідачем позивачу виплати пенсії по інвалідності з 23.01.2021 (не більш ніж за три роки до дня зверненням за отриманням пенсії), а не з дня її припинення (01.05.2020) є протиправним. З урахуванням викладеного, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, суд дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню частково, шляхом зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області поновити виплату раніше призначеної позивачу пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з 01.05.2020 (з дня припинення) по день поновлення 22.01.2021 з компенсацією втрати частини доходів. Суд зазначив, що оскільки при розгляді звернень позивачем відповідачем не надано належної оцінки щодо наявності правових підстав для поновлення позивачу щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності з 01.05.2019 (зважаючи на його попередні звернення), то належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянути заяву позивача про поновлення виплати щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності від 15.01.2024 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 51 Закону № 1058-IV передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в пункті 3.3. цього Рішення, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні ЄСПЛ від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.

У пункті 53 цього рішення також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (див. рішення ЄСПЛ від 25.04.1978 у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A №26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону № 1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом.

З 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-IV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.

При цьому, пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону № 1058-IV визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

З метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, не проведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 07.10.2009 свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права пенсіонера на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

За таких обставин, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону № 1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. Тобто, саме з 07.10.2009 пенсійний орган повинен відновлювати виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 20.05.2020 по справі № 815/1226/18, а також у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 по справі № 420/14441/20.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виплата пенсії позивачу підлягає поновленню за період з 01.05.2020 по 22.01.2021. Водночас, така виплата підлягає поновленню одночасно з компенсацією втрати частини доходів.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 10.2000 року № 2050-ПІ (далі Закон № 2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі-компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати.

Згідно з п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статті 6 Закону № 2050-ПІ компенсацію виплачують за рахунок:

власних коштів - підприємства, установи І організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян;

коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету;

коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійній захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постановах Верховного Суду в справах № № 162/787/16-а від 05 жовтня 2018 року, 638/19990/16-а від 08 серпня 2019 року, 522/2370/17 від 19 вересня 2019 року, 640/7975/15-а від 23 грудня 2020 року

Таким чином, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за втрату частини пенсії.

Щодо правомірності припинення виплати позивачу щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності та не поновлення її з дня припинення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, у разі нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, охорони їхнього життя та здоров`я визначаються Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі Закон № 1105-ХІV).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 46 Закону № 1105-ХІV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із пунктом 1.2 розділу І Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 року № 11 (чинний на час виникнення спірних правовідносин; далі Порядок № 11), у разі настання страхового випадку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, або в межах повноважень відділення виконавчої дирекції Фонду в районах і містах обласного значення (далі - управління (відділення) Фонду) зобов`язані своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну потерпілому внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті особам, які мають на це право.

У разі надходження рекомендацій Міністерства фінансів України за наслідками проведеної верифікації страхових виплат нарахування страхових виплат припиняється до завершення перевірки правомірності призначеної страхової виплати. У разі підтвердження інформації щодо неправомірно призначеної виплати видається постанова про відмову у страховій виплаті. Якщо інформація Міністерства фінансів України не підтверджується, нарахування виплат відновлюється з моменту припинення (п. 1.12 розділу І Порядку № 11).

За матеріалами справи відповідачем за наслідками виїзду позивача за кордон було припинено йому щомісячну страхову виплату з 01.05.2019.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що пункт 1 частини першої статті 46 Закону № 1105-ХІV, який був чинний на момент припинення позивачу вказаної виплати, неконституційним не визнавався, чітко передбачає припинення страхових виплат особі на час проживання її за кордоном.

Як уже згадувалось, позивач у період з 2018 року по грудень 2023 року перебував за межами України, зокрема, перебував на лікуванні у Французькій Республіці, що підтверджується також матеріалами справи (а.с. 19-21).

Відтак, на переконання суду, відповідач, припиняючи виплату позивачу страхових виплат, діяв у межах визначених чинним на цей період законодавства.

Водночас, відповідно до частини 4 статті 41 Закону №1105-XIV (в редакції на момент поновлення щомісячної страхової виплати) страхові виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має на це право, здійснюються за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Відповідно до частини 7 статті 41 Закону № 1105-XIV (в редакції на момент поновлення щомісячної страхової виплати 15.01.2024) якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхових виплат, з вини уповноваженого органу управління або його територіальних органів своєчасно не призначено або не виплачено суму страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку з підвищенням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

Постановою Правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 № 11 затверджено Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат (із змінами) (далі Порядок №11).

Відповідно до п. 3.2.5. Порядку № 11 якщо страхові виплати було припинено відповідно до статті 46 Закону на весь час проживання потерпілого за кордоном, щомісячні страхові виплати поновлюються з дати реєстрації потерпілого в Україні, якщо інше не передбачено міждержавними угодами. Розмір щомісячної страхової виплати встановлюється з урахуванням коефіцієнтів перерахування відповідно до частини другої статті 37 Закону, якщо з дня припинення щомісячної страхової виплати пройшло не більш як три роки, якщо інше не передбачено міждержавними угодами. Максимальний розмір щомісячної страхової виплати не повинен перевищувати 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Відповідно до п. 3.2.5 та 3.2.6 Порядку № 11, якщо щомісячні страхові виплати було припинено та з моменту припинення пройшло більше як три роки, то призначення здійснюється на загальних підставах відповідно до вимог частини першої статті 42 Закону та вимог підпункту 3.4.2 цього Порядку. Середньомісячна заробітна плата обчислюється з урахуванням пункту 14 Постанови Кабінету Міністрів України № 1266.

Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви позивача від 15.01.2024 ГУ ПФУ у Волинській області прийнята постанова про призначення (перерахунок) щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати від 16.02.2024 № 1, якою позивачу з 15.01.2024 (з дня звернення) поновлено виплату щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності (а.с.73).

Відповідач обґрунтовуючи свою позицію щодо відсутності права у позивача на поновлення виплати щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності за період з 01.05.2019 (з часу її припинення) до 15.01.2024 (моменту поновлення), посилається на те, що з моменту припинення страхової виплати до моменту звернення позивача 15.01.2024 минуло більше як три роки, тому у позивача відсутні підстави для одержання таких виплат за період з 01.05.2019 по 14.01.2024.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що з матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до Луцького міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області (правонаступником якого є ГУ ПФУ у Волинській області) з заявами про поновлення виплати щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, на які листами від 17.01.2022 № 15-01-11/103, від 24.05.2022 № 15-01-13/782, від 24.01.2022 № 15-01-13/148 було повідомлено, що постановою від 07.04.2021 № 0301/886/886/56 позивачу були припинені щомісячні страхові виплати з 01.05.2019. Згідно п 3.2.6 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від 19.07.2018 № 11 (із змінами), якщо щомісячні страхові виплати було припинено та з моменту припинення пройшло більше як три роки, то призначення здійснюється на загальних підставах відповідно до вимог частини першої статті 42 Закону та вимог підпункту 3.4.2 цього Порядку. Середньомісячна заробітна плата обчислюється з урахуванням пункту 14 Постанови кабінету Міністрів України № 1266. Для продовження щомісячної страхової виплати необхідно особисто з`явитися до Луцького міського відділення та надати необхідний пакет документів (а.с. 52,59,62,84-87).

Аналогічні звернення надсилались і до відповідача, на що були надані відповіді листами ГУ ПФУ у Волинській області від 13.02.2023 № 0300-0311-8/6450, від 17.11.2023 № 36103-35814/М-02/8-0300/23, від 16.01.2024 № 0300-0311-8/2872 про відсутність правових підстав для поновлення таких виплат (від 26.01.2023, 07.11.2023, 05.01.2024 (а.с. 25,30,54,64))

Таким чином, розглядаючи останнє звернення позивача від 15.01.2024, відповідачем не було враховано, що позивач у 2022 та 2023 роках неодноразово звертався до відповідного органу з заявами про поновлення щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, тобто до спливу трьох років з дати припинення відповідної виплати.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно не взято до уваги неодноразові звернення позивача з аналогічними заявами про поновлення виплати щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, та, як наслідок, при розгляді його звернення від 15.01.2024 не надано належної правової оцінки щодо наявності (чи відсутності) правових підстав для поновлення позивачу виплати щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності з іншої дати (зокрема, з моменту припинення таких виплат).

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача внаслідок його неправомірних дій моральної шкоди у сумі 5000 грн, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Оскільки позивачем вимогу про відшкодування моральної шкоди заявлено разом з вимогою до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання провести поновлення та виплату пенсії по інвалідності та щомісячної страхової виплати, то такі вимоги розглядаються адміністративним судом.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (надалі також - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Поняття моральної шкоди наведене у статті 23 ЦК України, в якій зазначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України, є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

З урахуванням наведених норм, суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні питання відшкодування моральної шкоди, з`ясуванню підлягають фактичні обставини можливого заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, зокрема, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17.

Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (пункт 57).

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (пункт 53).

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач не довів і суд першої інстанції не встановив, що його негативні емоції чи негативні емоції членів його сім`ї досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного вбачається, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахуванням вищезазначених правових норм, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування її заподіяння покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказів завдання внаслідок дій відповідача моральної шкоди позивачу у справі немає.

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між стверджуваними душевними та психологічними стражданнями і протиправними діями відповідача щодо припинення виплати пенсії. Позивачем не доведено наявності усіх складових елементів для застосування правового механізму відшкодування моральної шкоди, а саме - відсутнє матеріальне підтвердження моральної шкоди, не розкрито її суть в цілому та не доведено її фактичне існування.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України») визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду, спричинену такими діями.

Отже, зважаючи на те, що позивачем не доведено обставини, що підтверджують заподіяння йому душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, не зазначено з яких міркувань виходив позивач, визначаючи її розмір, та якими доказами це підтверджується, не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно відмовлено в задоволенні такої вимоги.

Таким чином, апеляційні скарги не спростовують правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводяться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд,

постановив:

апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2024 року у справі № 140/5985/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді З. М. Матковська
В. В. Ніколін