Справа № 160/721/25
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 липня 2025 рокуСправа №160/721/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Тулянцевої І.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Приватного підприємства фірма «ОКТАН» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Приватного підприємства фірма «ОКТАН» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року прийнято позовну заяву Приватного підприємства фірма «ОКТАН» до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/721/25, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами з 20.02.2025 року, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
Також, 04 лютого 2025 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача - Пашко Єлизавети Олександрівни надійшла заява про розгляд справи за правилами загального позовного провадження по справі №160/721/25
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - Пашко Єлизавети Олександрівни про розгляд справи за правилами загального позовного провадження по справі №160/721/25.
28 березня 2025 року до суду надійшло клопотання Приватного підприємства фірма «ОКТАН», в якому останній просив суд поновити строк для надання додаткових доказів у справі та долучити до матеріалів справи копію Індивідуальної податкової консультації №1446/ІПК/99-00-04-03 ІПК від 17.03.2025 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року було задоволено клопотання Приватного підприємства фірма «ОКТАН», поновлено строк для надання додаткових доказів та долучено до матеріалів справи №160/721/25 копію Індивідуальної податкової консультації Державної податкової служби України №1446/ІПК/99-00-04-03 ІПК від 17.03.2025 року.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
За результатами проведеної перевірки складено акт від 22.11.2024 №3665/04-36-07-02/21867393, відповідно до висновків якого, встановлено порушення Приватного підприємства фірма «ОКТАН»:
- п.п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1. ст. 134 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток всього на суму 5263815 грн;
- п. 189.1 ст. 189, п. 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 1278360 грн.;
- п. 201.1 ст. 201, абз.4 пп. 201.1 ст.201.1, п. 1201.2 ст. 1201 Податкового кодексу України в частині нездійснення ФФ ФІРМА «ОКТАН» реєстрації ПН в ЄРПН;
- п. 201.1 та п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України в результаті чого підприємством не складено та не зареєстровано акцизні накладні в ЄРАН;
- ст. 17 Закону №481 та п. 15 ч. 2 та п. 36 ст. 73 Закону №3817 застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу;
- п.п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1. ст. 134 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток всього на суму 5298982 грн;
- п. 189.1 ст. 189, п. 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 1274201 грн.;
- п. 201.1 ст. 201, абз.4 пп. 201.1 ст.201.1, п. 1201.2 ст. 1201 Податкового кодексу України в частині нездійснення ФФ ФІРМА «ОКТАН» реєстрації ПН в ЄРПН;
- п. 201.1 та п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України в результаті чого підприємством не складено та не зареєстровано акцизні накладні в ЄРАН;
- ст. 17 Закону №481 та п. 15 ч. 2 та п. 36 ст. 73 Закону №3817 застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу;
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає про таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України (далі ПК України).
У відповідності із пунктом 109.2 статті 109 Податкового кодексу порушення податкового законодавства та порушень вимог, встановлених іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України.
Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального на території України врегульовано Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (Закон №481/95-BP).
За правилами частини першої статті 15 Закону України № 481/95-BP оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.
За визначенням у статті 1 Закону № 481/95-BP:
ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ, що засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку;
місце оптової торгівлі пальним - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для здійснення оптової торгівлі та/або зберігання пального на праві власності або користування;
оптова торгівля пальним - діяльність із придбання та подальшої реалізації пального із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик суб`єктам господарювання (у тому числі іноземним суб`єктам господарювання, які діють через своє зареєстроване постійне представництво) роздрібної та/або оптової торгівлі та/або іншим особам.
Як закріплено у підпункті 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу акцизний склад - це:
а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;
б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.
Не є акцизним складом:
а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;
б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.
Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;
г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;
ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару;
Відповідно до вимог статті 15 Закону України №481/95-BP суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.
Ліцензії на право оптової торгівлі пальним видаються терміном на п`ять років органом виконавчої влади, уповноваженим Кабінетом Міністрів України.
Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.
Відповідно до ч.20 ст. 15 Закону України №481/95-BP, суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) первинного виноробства здійснюють поставку виноматеріалів суб`єктам господарювання (у тому числі іноземним суб`єктам господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) вторинного виноробства без ліцензії на оптову торгівлю.
Частина 22 ст. 15 Закону України №481/95-BP передбачає, що ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються:
- підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;
- підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву;
- суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.
З 27 липня 2024 року набрав чинності Закон України від 18 червня 2024 року № 3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі - Закон №3817), крім окремих його норм, які набирають чинності та вводяться в дію у терміни, встановлені пунктом 1 розділу XII «Прикінцеві положення», зокрема, розділ VII «Ліцензування» Закону №3817, крім пунктів 22, 23 і 25 частини другої статті 46, статті 49 набрав чинності та введений в дію з 1 січня 2025 року.
Пунктом 2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону №3817 установлено, що Закон №481 втратив чинність з 1 січня 2025 року, крім статті 8 Закону, яка діє до дня набрання чинності та введення в дію статті 33 Закону №3817.
Частиною першою статті 1 Закону № 3817 визначено, що:
зберігання пального - надання послуг та/або діяльність, пов`язана із здійсненням операцій приймання, навантаження, розвантаження, розміщення та/або видавання пального (власного чи отриманого від інших осіб) (пункт 32 частини першої статті 1 Закону № 3817);
ліцензія право суб`єкта господарювання на провадження відповідного виду (кількох видів) господарської діяльності (пункт 40 частини першої статті 1 Закону № 3817);
місце зберігання пального - об`єкт нерухомого майна, відмінний від земельної ділянки, або єдиний (цілісний) майновий комплекс, на території якого здійснюється приймання, навантаження, розвантаження, розміщення та/або видавання пального (власного або отриманого від інших осіб), який належить суб`єкту господарювання на праві власності або користування (пункт 48 частини першої статті 1 Закону № 3817);
оптова торгівля пальним - діяльність з реалізації власно виробленого, ввезеного або придбаного пального суб`єктам господарювання, що здійснюють роздрібну торгівлю пальним, іншим суб`єктам господарювання, у тому числі в транспортному засобі, яким переміщується та/або в якому зберігається пальне. Не вважається оптовою торгівлею пальним заправлення пальним за договором підряду, що відноситься до власного споживання відповідно до підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (пункт 63 частини першої статті 1 Закону № 3817);
Згідно з частиною першою статті 28 Закону № 3817 зберігання пального здійснюється суб`єктами господарювання за наявності ліцензії на право зберігання пального або на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки.
Відповідно до частини другої статті 28 Закону № 3817 суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право зберігання пального, на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки на кожне місце зберігання пального.
Суб`єкт господарювання має право зберігати власне пальне та пальне, що належить іншому суб`єкту господарювання, без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідну ліцензію (частина третя статті 28 Закону № 3817).
Частиною четвертою статті 28 Закону № 3817 визначено, що ліцензія на право зберігання пального, на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки не отримується на місця
1) підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;
2) підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву;
3) суб`єктами господарювання для зберігання пального для власних виробничо-технологічних потреб, яке використовується виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і не реалізується в місцях оптової або роздрібної торгівлі.
Акцизні склади, на яких здійснюються виключно зберігання та реалізація пального, що отримується та реалізується виключно у споживчій тарі без зміни розфасовки, а також скрапленого газу природного, бензолу, метанолу, не обладнуються витратомірами-лічильниками та рівнемірами-лічильниками (підпункт 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 Податкового кодексу).
Так, суд зазначає, що визначення поняття «споруди», «обладнання» та «ємності» на місцях для здійснення оптової торгівлі пальним Закон №481/95-ВР та Закону № 3817 не містить, відповідно, відсутнє розмежування таких ємностей як резервуари підземні/наземні, що розміщені на акцизному складі чи транспортні засоби (пересувні акцизні склади). Тому позивач має право, враховуючи наявність ліцензії на право оптової торгівлі пальним за наявності місць оптової торгівлі, здійснювати з території акцизного складу відвантаження (оптову торгівлю) акцизного товару не лише із таких ємностей як підземні/наземні резервуари, а й із пересувних складів (транспортних засобів), зважаючи на відсутність заборони зворотнього.
Також суд враховує і те, що ліцензія на право оптової торгівлі пальним за відсутності місць оптової торгівлі має обмеження по торгівлі (лише з пересувних акцизних складів); у свою чергу, ліцензія на право оптової торгівлі пальним, за наявності місць оптової торгівлі, має прив`язку до території, але не виключає торгівлю як з стаціонарних ємностей, так із пересувних акцизних складів.
Отже, з системного аналізу норм Закону №481/95-BP та Закону № 3817, суд робить висновок, що у взаємозв`язку із положеннями Податкового кодексу випливає, що законодавець не висунув вимогу обов`язкової наявності ліцензії на право оптової торгівлі пальним за відсутності місць оптової торгівлі для відповідного суб`єкта, який має ліцензію на оптову торгівлю пальним за наявності місць оптової торгівлі при здійсненні оптової торгівлі цистернами без зливу в ємності, тобто заборони здійснювати реалізацію пального із пересувних складів при наявності місця торгівлі та відповідної ліцензії не закріплено, оскільки така ліцензія має прив`язку до території, однак не виключає можливість продажу як із стаціонарних ємностей, так і з пересувних.
Крім того, судом також береться до уваги, що відповідно до Індивідуальної податкової консультації Державної податкової служби України №1446/ІПК/99-00-04-03 ІПК від 17.03.2025 року, яка надана Приватному підприємству фірма «ОКТАН», щодо практичного застосування окремих норм законодавства стосовно ліцензування оптової торгівлі та зберігання пального, керуючись статтею 52 Податкового кодексу України.
Так ДПС було повідомлено, що підприємство відповідно до статті 15 Закону № 481 та статті 28 Закону № 3817 має право зберігати власне пальне та пальне третіх осіб в місцях оптової торгівлі пальним, на які отримані ліцензії на право оптової торгівлі пальним за наявності місць оптової торгівлі пальним, без отримання ліцензії на право зберігання пального.
Індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію (п. 52.2 ст. 52 глави 3 розділу II Кодексу).
Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З урахуванням наведеного, а також зважаючи на у повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цією позовною заявою, у сумі 9052,50 грн. підлягають відшкодуванню на користь останнього шляхом стягнення їх з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева