Справа № 400/8726/24
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/8726/24

Перша інстанція: суддя Брагар В. С.,

повний текст судового рішення

складено 09.05.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Семенюка Г.В. та Шляхтицького О.І.,

при секретарі Пальоній І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Поріччя" до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ТОВ "Поріччя" (далі ТОВ) звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області (далі ГУДПС) та просило:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження (наказ) від 14.02.2022 №47-рл про анулювання ліцензії на право зберігання пального від 14.02.2020 №2000137, виданої ТОВ "Поріччя;

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішень від 22.08.2024 року №902, №902.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що строк сплати щорічного річного платежу за ліцензію в 2022 році спливає не раніше 14.02.2022 року. Відтак, 14.02.2022 року ТОВ здійснило щорічну плату за ліцензію №2000137 у сумі 780,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №517 від 14.02.2022 року. З огляду на вищезазначене, позивач вважає, що вчасно, у встановленому законом розмірі здійснив сплату щорічного річного платежу за ліцензію, тому підстави для анулювання такої ліцензії у ГУДПС були відсутні. Також представник позивача вказує, що за результатами фактичної перевірки відповідачем складено акт від 08.04.2024 року, у якому зафіксовано порушення ТОВ вимог ч.1 ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», а саме здійснено зберігання пального з 15.02.2022 року по 31.05.2022 року без наявності ліцензії на право зберігання пального. На підставі вищезазначеного акту фактичної перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення 22.08.2024 року №902 про застосування до позивача фінансових санкцій у вигляді штрафу 500000,00 грн., яке позивач вважає протиправним. Оскільки з 24.02.2022 р. було введено воєнний стан в Україні та ГУДПС перебувало в простої, то неможливо було з`ясувати інформацію про продовження дії ліцензії. В подальшому, у зв`язку з тим, що оригінал ліцензії від 14.02.2020 року так і не надійшов з відміткою про продовження її на 2022 рік, позивач звернувся до ГУ ДПС в Хмельницькій області з заявою про отримання нової ліцензії.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 травня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження (наказ) ГУДПС від 14.02.2022 року №47-рл про анулювання ліцензії на право зберігання пального від 14.02.2020 року №2000137, виданої ТОВ.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУДПС від 22.08.2024 року №902.

В частині позовних вимог про скасування та визнання протиправним податкового повідомлення-рішення від 22.08.2024 року №902 - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ГУДПС подало апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову повністю.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому, з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ є суб`єктом господарювання, яке здійснює свою діяльність в сфері сільського господарства.

З метою провадження своєї діяльності ТОВ купує і використовує пальне, яке зберігається в паливних баках відповідної техніки.

14.02.2020 року позивачем отримано ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) №2000137 з терміном дії з 14.02.2020 року до 14.02.2025 року.

14.02.2022 року ТОВ здійснило щорічну плату за ліцензію №2000137 у сумі 780,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №517 від 14.02.2022 року.

Розпорядженням ГУДПС від 14.02.2022 року №47-рл дія зазначеної ліцензії анульована з причини несплати чергового платежу за ліцензію.

06.06.2022 року ТОВ отримало ліцензію на право зберігання пального №2200048 з терміном дії з 01.06.2022 року до 01.06.2027 року.

У період з 27.03.2024 року по 05.04.2024 року відповідачем проведена фактична перевірка ТОВ з питань обігу пального за період з 01.01.2022 року по 05.04.2024 року.

За результатами перевірки складений акт фактичної перевірки від 08.04.2024 року, у якому зафіксовані наступні порушення позивачем вимог законодавства:

- ч.1 ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», а саме, зберігання пального з 15.02.2022 року по 31.05.2022 року без наявності ліцензії на право зберігання пального.

- п.85.2 ст.85 ПК України, а саме: не надання посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки.

На підставі висновків акта перевірки, відповідачем 22.08.2022 року прийняті податкові повідомлення-рішення за №902 про застосування фінансових санкцій у вигляді штрафу в розмірі 500000 грн. та №902 за не надання посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки на суму 1020 грн.

Вважаючи такі дії та рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з платіжною інструкцією №517 платником ТОВ - 14.02.2022 року внесено на рахунок отримувача грошові кошти у розмірі 780,00 грн., як плату за ліцензію на право зберігання пального, що зазначено у графі «призначення платежу».

При цьому, суд зазначив, що розпорядження про анулювання ліцензії приймається на наступний робочий день після дати останнього спливу терміну сплати чергового платежу за наступний щорічний строк дії відповідної ліцензії у разі відсутності сплати чергового платежу. Однак, всупереч приписам ст.3 Закону №481/95-ВР в редакції Закону№1914-IX, ГУДПС до спливу терміну сплати чергового платежу прийнято рішення про анулювання ліцензії на право зберігання пального, що оформлене розпорядженням від 14.02.2022 року №47-рл.

Таким чином суд дійшов висновку про протиправність спірних рішень ГУДПС.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України.

Відповідно до п.п.19-1.1.16 п.19-1.1 ст.19 ПК України контролюючі органи здійснюють заходи щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального.

За приписами п.п.20.1.4, 20.1.8, 20.1.10 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи мають право: проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів та під час проведення перевірок перевіряти документи, що підтверджують посаду посадових осіб та/або осіб, які фактично здійснюють розрахункові операції.

Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (п. 80.1 статті 80 ПК України).

Приписами пунктів 80.2 - 80.5, пунктів 80.9-80.10 статті 80 ПК України визначено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі коли за результатами перевірок інших платників податків виявлено факти, які свідчать про можливі порушення платником податків законодавства щодо виробництва та обігу підакцизних товарів, здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, та виникає необхідність перевірки таких фактів; у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів; письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування; неподання суб`єктом господарювання в установлений законом строк обов`язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками; у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спи

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону №481/95-ВР контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України.

Відповідно до п.п.14.1.6. п.14.1. ст.14 ПК України акцизний склад - це:

а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;

б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом:

а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;

б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.

в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;

г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;

ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.

При цьому, відповідно до ст.1 Закону № 481/95-ВР під місцем зберігання пального розуміється місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; під зберіганням пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.

Статтею 1 Закону №481/95-ВР також визначено, що ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та вже зазначалося вище, ТОВ отримало ліцензію на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) №2000137 з терміном дії з 14.02.2020 року до 14.02.2025 року.

Розпорядженням ГУДПС від 14.02.2022 року №47-рл дія ліцензії №2000137 (термін дії з 14.02.2020 року по 14.02.2025 року) анульована у зв`язку з несплатою ТОВ чергового платежу за ліцензію.

Водночас, позивач зазначає, що 14.02.2022 року ним внесено черговий платіж за ліцензію на право зберігання пального у розмірі 780 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 14.02.2022 року №517.

Апеляційний суд вважає висновки податкового органу про наявність підстав для анулювання ліцензії передчасними та протиправними, з урахуванням наступного.

Згідно ст.15 Закону №481/95-ВР річна плату за ліцензії на право зберігання пального становить 780 гривень. Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.

Плата за ліцензії справляється органом, що видає ліцензії, у розмірах, встановлених цим Законом, і зараховується до місцевих бюджетів.

Після видачі/анулювання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на зберігання пального податковий орган вносить відповідні відомості до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального не пізніше наступного робочого дня з дня видачі/анулювання відповідної ліцензії.

Згідно з приписами ст.3 Закону №481/95-ВР ліцензія анулюється шляхом прийняття органом, який видав ліцензію, відповідного рішення про анулювання у формі розпорядження про таке анулювання на підставі, зокрема, несплати чергового платежу за ліцензію.

При цьому, розпорядження про анулювання ліцензії приймається на наступний робочий день після дати останнього спливу терміну сплати чергового платежу за наступний щорічний строк дії відповідної ліцензії у разі відсутності сплати чергового платежу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до частини 1 статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Частина 2 цієї статті передбачає, що термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 254 ЦК України встановлено, що строк, визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції (частина перша статті 255 ЦК України).

У відповідності до частини 1 статті 3 Європейської конвенції про обчислення строків від 16.05.1972 року, строки, обчислені у днях, тижнях, місяцях і роках починаються опівночі "dies a quo" і спливають опівночі "dies ad quem".

За змістом статті 2 цієї Конвенції термін "dies a quo" означає день, з якого починається відлік строку, а термін "dies ad quem" означає день, у який цей строк спливає.

Відповідно до частини 2 статті 4 Конвенції якщо строк обчислено у місяцях або роках, день dies ad quem є днем останнього місяця чи останнього року, дата якого відповідає dies a quo, або у разі відсутності відповідної дати - останнім днем останнього місяця.

Прийменник "до" з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №803/350/17, у справі №815/4720/16 від 13.06.2018.

Окрім того, кінцева дата входить до строку і при вживанні прийменника "по", і при вживанні прийменника "до".

Щодо доводів апелянта, що плата за наступний рік має бути внесена до початку цього наступного року, тобто в даному випадку 13.02.2022 року, апеляційний суд зазначає, що така позиція не підкріплена нормами чинного законодавства.

Більш того, така позиція фіскального органу фактично суперечить вищенаведеній інтерпретації Європейської конвенції щодо питання обчислення строків. При цьому, колегія суддів наголошує, що відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості і точності, порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто, вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Така правова позиція відповідає висновкам, викладеним ЄСПЛ у справі «Щокін проти України».

З аналізу вищенаведених правових норм можна дійти висновку, що ліцензія на право зберігання пального №2000137 видана ТОВ 14.02.2020 року, а тому річна плата за ліцензію на право зберігання пального за 2022 рік вноситься до 24 години 14.02.2022 року.

Згідно з платіжною інструкцією №517 платником ТОВ 14.02.2022 року внесено на рахунок отримувача грошові кошти у розмірі 780,00 грн., як плату за ліцензію на право зберігання пального, що зазначено у графі «призначення платежу» (т.1 а/с 21).

При цьому, колегія суддів наголошує, що у відповідності до норм чинного законодавства, розпорядження про анулювання ліцензії приймається на наступний робочий день після дати останнього спливу терміну сплати чергового платежу за наступний щорічний строк дії відповідної ліцензії у разі відсутності сплати чергового платежу.

Проте, в супереч приписам ст.3 Закону №481/95-ВР, в редакції Закону№1914-IX, ГУДПС до спливу терміну сплати чергового платежу, прийнято рішення про анулювання ліцензії на право зберігання пального, що оформлене розпорядженням від 14.02.2022 року №47-рл.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що розпорядження ГУДПС від 14.02.2022 року №47-рл в частині анулювання ліцензії ТОВ на право зберігання пального №2000137, з терміном дії з 14.02.2020 року до 14.02.2025 року, є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно ППР від 22.08.2024 року №902 колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.17 Закону №481/95-ВР за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Відповідно до абз.8 ч.2 ст.17 Закону №481/95-ВР до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії - 500000 гривень.

В акті фактичної перевірки від 08.04.2024 року посадовими особами відповідача встановлено зберігання пального - важких дистилятів (газойлів, код УКТ ЗЕД ) у період з 15.02.2022 року по 31.05.2022 року у кількості 61096 кг. або 73513,18 літрів, приведених до температури 15°C, за адресою місця зберігання пального: вул.Підгірна, буд.8, с.Поріччя, Вознесенський район, Миколаївська область, без наявності відповідної ліцензії, у зв`язку із чим перевіркою встановлено порушення вимоги ст.15 Закону №481.

Оскільки перевіркою встановлено зберігання пального без наявності ліцензії на відповідний вид діяльності, відповідачем у відповідності до абз.9 ч.2 ст.17 Закону №481 застосовано до позивача штрафні (фінансові) санкції в розмірі 500000,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Ці обставини складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення. Сам по собі факт наявності «на балансі» у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2022 року по справі №540/4291/20.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснює діяльність з вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів.

При цьому, з метою провадження своєї діяльності купує і використовує пальне, яке зберігається в паливних баках відповідної техніки та є кінцевим споживачем дизельного пального, яке використовується виключно для власних потреб.

За своїм змістом такі місця зберігання пального відповідають ознакам, які ПК України встановлює як винятки з понять «акцизний склад» та/або «акцизний склад пересувний»: паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої

Так, перевірка дотримання вимог Закону №481/95-ВР здійснюється податковими органами шляхом проведення фактичних перевірок, за результатами якої у випадку встановлення порушення норм цього Закону, складається акт перевірки, який згідно з усталеною позицією Верховного Суду є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Діяльність суб`єкта господарювання зі зберігання пального у місці, яке не підпадає під винятки, передбачені статтею 15 Закону №481/95-ВР та ПК України, без наявності відповідної ліцензії утворює склад правопорушення, за яке передбачена відповідальність у вигляді штрафних санкцій в сумі 500000 грн. Такі штрафні санкції застосовуються податковим органом у випадку виявлення під час проведення фактичної перевірки складу податкового правопорушення, передбаченого Законом №481/95-ВР, що має бути зафіксовано у відповідному акті перевірки.

Під час розгляду справ, пов`язаних із притягненням суб`єктів господарювання до відповідальності за таке правопорушення, предметом доказування є саме підтвердження або спростування виявлених та зафіксованих в акті перевірки порушень вимог Закону №481/95-ВР, в якому має бути чітко зазначено, в чому полягає порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства, яких саме норм та на підставі яких обставин ґрунтується цей висновок.

Враховуючи, що у спорах про правомірність застосування штрафних санкцій за зберігання пального без наявності відповідної ліцензії основним і вирішальним предметом доказування є підтвердження або спростування обставин саме факту здійснення суб`єктом господарювання діяльності зі зберігання пального, а не його придбання, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що не встановлення під час фактичної перевірки обставин здійснення позивачем діяльності зі зберігання пального, часу цієї діяльності та місця, у якому пальне зберігалося, унеможливлює визнання правомірним застосування штрафних санкцій за зберігання пального без наявності ліцензії.

Більш того, підлягає врахуванню факт того, що розпорядженням відповідача було протиправно анульовано ліцензію №2000137 (термін дії з 14.02.2020 року до 14.02.2025 року) на право зберігання пального. Розпорядження від 14.02.2022 №47-рл визнано протиправним та скасовано судом в межах розгляду цієї справи.

З наведеного вбачається, що відповідачем притягнуто позивача до відповідальності у сфері обігу пального, а саме зберігання пального без наявності ліцензії на право зберігання пального у період з 15.02.2022 року по 31.05.2022 року , який включає у себе період, на який ТОВ було видано ліцензію №2000137, яка була неправомірно анульована контролюючим органом.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що рішення ГУДПС від 22.08.2024 року №902 про застосування фінансових санкцій у вигляді штрафу в розмірі 500000,00грн. за здійснення господарської діяльності зі зберігання пального без наявності ліцензії є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 травня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді О.І. Шляхтицький Г.В. Семенюк