Справа № 420/19523/25
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2025-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/19523/25

Перша інстанція: суддя Хлімоненкова М.В.,

повний текст судового рішення

складено 23.06.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії приватних виконавців про визнання протиправним та скасування рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказу про застосування дисциплінарного стягнення,-

В С Т А Н О В И В:

18.06.2025 ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Дисциплінарної комісії приватних виконавців України та Міністерства юстиції України, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців України, оформлене протоколом від 16.05.2025 №90, про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 та застосування дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця.

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 05.06.2025 №1085/7 про застосування до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення, яким введено в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців України, оформлене протоколом від 16.05.2025 №90.

19.063.2025 ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила суд:

- зупинити дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців України, оформлене протоколом від 16.05.2025 №90, про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 та застосування дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця;

- зупинити дію наказу Міністерства юстиції України від 05.06.2025 №1085/7 про застосування до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення, яким введено в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців України, оформлене протоколом від 16.05.2025 №90.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 посилалась на те, що оскаржувані рішення та наказ є неправомірними, прийнятими з порушенням приписів адміністративної процедури та норм матеріального права з огляду на обставини, викладені у позовній заяві.

Також, позивач посилалась на приписи статей 150, 151 КАС України та вказувала на те, що до введення в дію рішення ДК та наказу Міністерства юстиції про припинення діяльності приватного виконавця не передбачений механізм та строк їх оскарження, то у позивачки немає можливості скористатися захистом свої прав, окрім як зупиненням дії оскаржуваного акту.

Оскільки пп.пп.12-13 п.1 Розділу ІІ Порядку формування і ведення Єдиного реєстру приватних виконавців України, затвердженого наказом Мін`юсту від 05.08.2016 №2431/5, Єдиний реєстр містить зокрема такі відомості як рішення суду про забезпечення позову, яким зупинено дію рішення дисциплінарної комісії приватних виконавців про накладення на приватного виконавця дисциплінарного стягнення та наказу, яким введено в дію таке рішення, позивач вважала, що у спірних правовідносинах є допустимим вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом зупинення оскаржуваних рішення та наказу.

Позивач вказувала, що в результаті введення в дію рішення Дисциплінарної комісії про припинення діяльності приватного виконавця професійна діяльність позивачки була припинена, припинено доступ до державних реєстрів, заборонено вчиняти будь які дії, окрім передачі справ виконавчого провадження тимчасовому приватному виконавцю. А оскарження в судовому порядку рішення ДК та наказу про припинення діяльності не зупиняють їх дії і триває довгий час, в результаті чого позивач позбавляється права на захист своїх інтересів, так як позбавляється статусу приватного виконавця, усіх справ виконавчого провадження, а поновлення цих прав законодавством не передбачено.

Позивач звертала увагу на те, що в результаті припинення діяльності приватного виконавця шкода спричиняється не тільки приватному виконавцю, який позбавляється як статусу, так і засобів існування, але й сторін виконавчого провадження. Стягувачи, які бажали співпрацювати саме з позивачем, позбавлені такого права. На час передачі справ до нового приватного виконавця (а цей процес триває мінімум три місяці) зупиняється вчинення всіх виконавчих дій, отже стягувачи не отримують належних їм коштів, а боржники позбавлені права на своєчасне виконання рішення: погашення боргу, своєчасне зняття арештів з коштів та майна, своєчасне виключення з реєстру боржників та зняття інших обтяжень. Зокрема заборони у праві виїзду за межі України, в результаті чого не зможуть перетинати державний кордон; або припинення розшуку автомобіля, в результаті чого позбавлені права користуватись належним їм майном; або зняття арешту з майна, в результаті чого також позбавлені права розпоряджатись належним їм майном.

Посилаючись на те, що механізму поновлення діяльності приватного виконавця після скасування судом рішення Дисциплінарної комісії та наказу Мін`юсту про припинення діяльності, законодавством не передбачено, отже у відповідачів відсутні обов`язки здійснити відповідні дії з поновлення діяльності на виконання рішення суду. Це створить правовий вакуум при виконанні рішення і не забезпечить ефективного захисту прав позивача.

На думку позивача, застосуванням заходів забезпечення позову не буде завдано більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти, а тому, вжиття заходів забезпечення позову буде мати наслідком виключно збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

Незастосування заходів забезпечення позову в межах спірних правовідносин нівелює ефективність судового захисту. Негативні наслідки, за період чинності оспорюваних рішень є більше обтяжливим, ніж наслідки, які б могли виникнути у разі невжиття заходів забезпечення позову. Ці наслідки є обтяжливим не тільки для позивача, але й для сторін виконавчих проваджень, які перебувають на виконанні у позивача, і які нічим не завинили щоб нести такі наслідки.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.

Не погоджуючись із зазначеною судовим ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити постанову, якою вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваних рішення та наказу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, посилаючись на доводи, які викладені у заяві про вжиття заходів забезпечення позову, вказує на помилковість висновків суду першої інстанції, оскільки вважає, що заява про вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованою та суду першої інстанції було доведено, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі задоволення судом позовних вимог.

На думку апелянта в даній справі суд не повинен посилатись на правову позицію Верховного Суду у постанові від 02.12.2021 у справі №640/8596/21 про те, що зміст заяви позивача про забезпечення позову не дає підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у разі його ухвалення на користь заявника, оскільки спірне рішення уважатиметься скасованим з моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Вказує апелянт і на те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, а тому, в даному випадку, не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Також, на думку апелянта, судом першої інстанції не взято до уваги доводи заявниці про співмірність заходу забезпечення позову.

Судом першої інстанції не враховано, що жодної шкоди правам та інтересам сторін виконавчого провадження позивачкою не спричинено. Дисциплінарне стягнення застосоване за порушення етичних норм відносно суддів Київського районного суду м. Одеси (суд в трьох ухвалах визнав зловживання процесуальними правами), створення надмірного навантаження та тиску на суддів, розміщення публікацій відносно суддів та посадових осіб Мін`юсту. Жодної скарги від сторін виконавчого провадження на дії/бездіяльність приватного виконавця не поступало. У суду (скаржника) є законодавчий механізм вжиття заходів для запобігання зловживанням процесуальними правами, передбачений ст.44 ЦПК України, яким він не скористався.

Відповідачі своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що предметом спору в цій справі є:

- рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців України, оформлене протоколом від 16.05.2025 №90, про притягнення до дисциплінарної відповідальності приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 та застосування дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця;

- наказ Міністерства юстиції України від 05.06.2025 №1085/7 про застосування до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення, яким введено в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців України, оформлене протоколом від 16.05.2025 №90.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведені та документально не підтверджені обставини, які б вказували на те, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його ухвалення на користь заявника, оскільки оскаржувані рішення вважатиметься скасованим з моменту набрання судовим рішенням законної сили. Більш того, такий спосіб забезпечення адміністративного позову є вирішенням справи по суті, без ухвалення постанови по справі, що виходить за межі мети інституту забезпечення позову, встановленої вимогами ст.151 КАС України.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову (ч.1 ст.150 КАС України).

Частиною 2 статті 150 КАС України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

При цьому, за приписами ч.1 ст.151 КАС України, позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Так, дійсно, як вказує апелянт, за приписами пункту 1 розділу ІІ Порядку формування і ведення Єдиного реєстру приватних виконавців України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 №2431/5, Єдиний реєстр приватних виконавців України містить такі відомості, як зокрема, рішення суду про скасування рішення дисциплінарної комісії приватних виконавців про накладення на приватного виконавця дисциплінарного стягнення та наказу, яким введено в дію таке рішення (пп.11); рішення суду про забезпечення позову, яким зупинено дію рішення дисциплінарної комісії приватних виконавців про накладення на приватного виконавця дисциплінарного стягнення та наказу, яким введено в дію таке рішення (пп.12); рішення суду, яким скасовано або припинено заходи забезпечення позову про зупинення дії рішення дисциплінарної комісії приватних виконавців щодо накладення на приватного виконавця дисциплінарного стягнення та наказу, яким введено в дію таке рішення (пп.13).

Проте, можливість наявності в Єдиному реєстру приватних виконавців України таких відомостей як рішення суду про забезпечення позову, яким зупинено дію рішення дисциплінарної комісії приватних виконавців про накладення на приватного виконавця дисциплінарного стягнення та наказу, яким введено в дію таке рішення, беззаперечно не свідчить про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову в цій справі.

Адже заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову не містить обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди її правам, свободам та інтересам саме у спірних правовідносинах, що унеможливило б їхній захист без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі, зокрема, шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців України та наказу Міністерства юстиції України про застосування дисциплінарного стягнення; до заяви не додано жодних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову саме у цій спосіб може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. І навпаки, зупинення дії оскаржуваних рішення та наказу, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, призведе до того, що вчинення виконавчих дій фактично відбувалось особою (на період зупинення дії оскаржуваних актів) діяльність якої припинена.

Колегія суддів зауважує, що ухвала суду про забезпечення позову не може бути підставою зміни правовідносин, щодо яких виник спір.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апелянта, щодо неможливості відновлення порушених прав позивача у разі задоволення позовних вимог, оскільки згідно з абзацом 5 пункту 3 розділу II Порядку формування і ведення Єдиного реєстру приватних виконавців України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 №2431/5, при внесенні до Єдиного реєстру відомостей про рішення суду про скасування рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців щодо накладення на приватного виконавця дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення або припинення його діяльності та наказу, яким його введено в дію таке рішення, стан діяльності приватного виконавця повертається до стану, який діяв до прийняття цього рішення.

Пунктом 4 вказаного Порядку визначено, що безпосереднє унесення відомостей до Єдиного реєстру забезпечується структурним підрозділом Міністерства юстиції України, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів.

Отже, набрання судовим рішенням законної сили, яким скасовано рішення Дисциплінарної комісії при Міністерстві юстиції України про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності приватного виконавця і наказу Міністерства юстиції України, яким його введено в дію, є підставою для останнього внести до Єдиного реєстру приватних виконавців України відповідні відомості про скасування відповідного дисциплінарного стягнення.

Апеляційний суд зазначає, що мотивувальна частина оскаржуваної ухвали суду першої інстанції містить правову оцінку наведеним позивачем доводам у заяві про вжиття заходів забезпечення позову, в той час як доводи апеляційної скарги цих висновків суду першої інстанції не спростовують, адже наведені заявником мотиви не свідчать про неможливість ефективного захисту прав апелянта без вжиття заходів забезпечення позову.

Отже, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що задоволення в цій справі заяви про забезпечення позову шляхом зупинення дії правового акта індивідуальної дії про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 та наказу Міністерства юстиції України від 05.06.2025 №1085/7 про застосування до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення, яким введено в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців України, оформлене протоколом від 16.05.2025 №90, фактично матиме наслідком продовження здійснення позивачкою діяльності з примусового виконання рішень як приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області, що за наявності чинного, не скасованого судом рішення дисциплінарної комісії, суперечить приписам пункту 4 частини першої статті 44 Закону №1403-VIII, яким прямо передбачено позбавлення права приватного виконавця на здійснення діяльності приватного виконавця у разі застосування до нього стягнення у вигляді припинення діяльності приватного виконавця.

Також, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції про те, що можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а надання оцінки правомірності дій відповідачів у спірних правовідносинах можливо лише під час розгляду справи та на даному етапі суд першої інстанції позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності дій відповідача за відсутності відповідних доказів.

Факт прийняття рішення, яке стосується прав та інтересів заявника, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення є очевидно протиправним і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів заявника підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини необхідні для вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову, та постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.294, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька