Справа № 340/4759/25
Суддя: Г.П. КАЗАНЧУК
Дата ухвалення: 2025-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

11 липня 2025 року м. Кропивницький Справа № 340/4759/25

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Казанчук Г.П., розглянувши в письмовому провадженні заяву про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_2 )

УСТАНОВИВ:

До Кіровоградського окружного адміністративного суду 11.07.2025 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 про:

- визнання протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо внесення до Єдиного Державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про порушення мною правил військового обліку та розшук ТЦК та СП;

- зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 вилучити з Єдиного Державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про порушення мною правил військового обліку та розшук ТЦК та СП з подальшим зверненням до органів Національної поліції України про вилучення відомостей щодо мене про розшук з автоматизованої інформаційної системи оперативного призначення єдиної інформаційної системи МВС.

Крім того, у самому змісті позовної заяви міститься по суті клопотання заява про забезпечення позову, у якій ОСОБА_1 просить суд забезпечити позов шляхом заборони Національній поліції України, її територіальним органам, поліцейським, вчиняти дії щодо мого адміністративного затримання та доставлення до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Подану заяву позивач обґрунтовує тим, що військовозобов`язані можуть бути доставлені до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки лише у разі вчинення адміністративного правопорушення. При цьому, особа, яка не вчиняла адміністративних правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 КУпАП не може бути примусово затримана та доставлена до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. В свою чергу заявник зазначає про те, що він є "невійськовозобов`язаний", своєчасно оновив дані у додатку ''Резерв+'' та не отримував жодної повістки про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказані факти свідчить про протиправне, як на думку ОСОБА_1 , повідомлення до автоматизованої системи оперативного призначення про його розшук.

Як на підставу забезпечення позову, заявник покликається на можливе його адміністративне затримання та доставлення до відповідача органами Національної поліції України, що призведе до порушення конвенційного права на справедливий суд в частині доступу до правосуддя та суттєвого обмеження реалізації особисто процесуальних прав як учасника процесу.

Зазначає, що невжиття зазначених заходів може унеможливити виконання рішення суду та поновлення моїх конституційних прав (права на свободу та особисту недоторканість), за захистом яких я звернувся до суду, у разі його адміністративного затримання та доставлення до ТЦК, що може бути наслідком примусової мобілізації та зарахування до особового складу військової частини.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 не відкрито.

Вимогами частини 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку заяві про забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Забезпечення адміністративного позову - вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів задля створення можливості реального виконання у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь позивача (заявника).

Частиною 2 статті 150 КАС України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Підстави забезпечення позову, що визначені в ч.2 ст.150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, установити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.

В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може ускладнити виконання рішення суду.

Отже, обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з обставин, передбачених ч.2 ст.150 КАС України.

Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Перш за все суд зазначає про те, що предметом даної справи є дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо внесення до Єдиного Державного реєстру призовників про відомостей про порушення правил військового обліку та розшук ТЦК та СП.

Згідно з вимогами частиною 2 статті151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» в тій частині, яка стосується загальних положень застосування забезпечення позову при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тож, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, а також має враховувати співмірність вимог заяви про забезпечення позову заявленим позовним вимогам, та обставинам справи.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими, репутаційними, службовими та професійними наслідками.

Таким чином, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №826/8556/17, від 25.04.2019 року у справі №826/10936/18 та від 30.09.2020 року у справі №640/1305/20.

Позивач зазначає про неотримання ним повістки про виклик його до органів ТЦК та СП, а також про те, що він не є військовозобов`язаним. У зв`язку з чим, і пов`язує протиправність дій ТЦК та СП.

Так, у військовому документі заявника наявний штамп ІНФОРМАЦІЯ_4 від 20.06.2007 року ''невійськовозобов`язаний''. При цьому у графі 13 вказано про те, що 13.10.2005 року мед.комісією ІНФОРМАЦІЯ_5 визнаний непридатним до в/сл, обмежено придатний у військовий час, підлягає повторному огляду 13.10.2010. При цьому, інформації про проходження заявником ВЛК після 2010 року, військово-обліковий документ не містить.

Суд не вбачає підстав, які б свідчили про те, що невжиття судом заходів забезпечення позову створить очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача або ускладнить чи зробить неможливим виконання рішення суду за наслідками розгляду цієї справи.

Можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №826/13306/18.

Так, згідно витягу із додатку ''Резерв+'' ОСОБА_1 не прибув за повісткою до ТЦК та СП. Водночас, заявник заперечує факт отримання ним повістки.

Згідно підпункту першого пункту 27 постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. N 560 ''Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період'' під час мобілізації громадяни викликаються з метою: до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів:

взяття на військовий облік;

проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби;

уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки);

призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.

Заявник стверджує, що він не є військовозобов`язаним, і саме цю інформацію може бути підтверджено шляхом звернення до органів ТЦК та СП.

Отже, наразі відсутні обставини, які б свідчили про те, що до ОСОБА_1 буде застосована незаконна мобілізація. При цьому, здійснення можливих заходів щодо виклику до органів ТЦК та СП, станом на день розгляду заяви про забезпечення позову, не може розцінюватись як явно протиправними діями.

Забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, оскільки вживається судом з метою охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних рішень, дій та бездіяльності з боку відповідача, щоб забезпечити в подальшому реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Суд наголошує, що необхідною передумовою вжиття заходів забезпечення позову є існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю, а також вірогідність того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, позитивним зобов`язанням позивача у справі є доведення критеріїв необхідності застосування заходів забезпечення позову при поданні відповідної заяви.

На даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності дій відповідача за відсутності відповідних доказів.

Забезпеченням позову заявник намагається захистити себе від незаконного призову на військову службу під час мобілізації, однак долученими матеріалами і доказами не підтверджується факт вжиття відповідачем заходів спрямованих на незаконну мобілізацію заявника.

Як наслідок, відсутні підстави і для висновку про те, що невжиття заходів забезпечення зумовить незворотні зміни в правовому становищі заявника, оскільки не підтверджено достатню ймовірність існування ризику, в зв`язку з яким і мали б вживатися заходи забезпечення позову.

Отже, поданими доказами не підтверджуються доводи заявника про вірогідність на цей час набуття ним статусу військовослужбовця у зв`язку з призовом на військову службу, а отже й факту очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам такими діями відповідача наразі судом не встановлено.

Згідно пунктом 16 постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. N 560 ''Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період'' керівники територіальних органів (підрозділів) поліції з набранням чинності Указом Президента України про оголошення (продовження) мобілізації та/або з отриманням розпорядження про проведення заходів мобілізації відповідного голови (начальника) обласної, Київської та Севастопольської міської, районної держадміністрації (військової адміністрації), зокрема: забезпечують участь поліцейських у здійсненні заходів щодо оповіщення резервістів та військовозобов`язаних разом з представниками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або у складі груп оповіщення.

Вимоги про заборону Національній поліції України вчиняти дії щодо адміністративного затримання та доставлення до ТЦК та СП у даній справі не можуть бути застосовані, оскільки органи Національної поліції України діють на підставі, і у спосіб повноважень, визначених їх спеціальним законодавством.

У разі відмови прослідувати до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки поліцейський, який входить до складу групи оповіщення, проводить адміністративне затримання та доставлення громадянина до такого центру на підставі статей 261 і 262 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Суд зауважує, що позивач незважаючи на штам про те, що заявник є невійськовозобов`язаним, військовий обліковий документ містить зобов`язання проходження повторного огляду ВЛК іще у 2010 році. Однак, станом на день подання заяви про забезпечення позову, в застосунку «Резерв+», він відображається як особа, якою порушено правила військового обліку. Вказане може бути усунене не шляхом забезпечення позову, а шляхом приведення військово-облікових даних у відповідності до законодавства. При цьому, доказів звернення заявника до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою приведення у відповідності інформації в додатку ''Резерв+'' та відповідного ухилення від вчинення таких дій органом ТЦК та СП, матеріали позову не містять.

З огляду на викладені обставини, у суду відсутні підстави для висновку щодо неможливості захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття заходів забезпечення позову, як і неможливість відновлення таких прав в майбутньому.

Відповідно до Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.

Дії Національної поліції України щодо реагування на звернення заявника щодо можливих порушень його прав, з огляду на законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію не є предметом розгляду у цій справі.

Відтак, заявлена вимога у заяві про забезпечення позову не є співмірною з предметом позову, та не підлягає задоволенню з огляду на п. 5 ч. 3 ст. 151 Кодексу адміністративного судочинства України.

Інших доказів у розумінні статей 73, 76 КАС України на підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення судового рішення в адміністративній справі, а також, що відновлення прав та інтересів позивача без вжиття заходів забезпечення позову стане неможливим, суду надано не було.

Більш того, суд зазначає, що наслідком дій органів поліції (які заявник просить обмежити) може бути лише вручення особі повістку чи то виклику для уточнення даних чи проходження ВЛК, які вчинюються органами ТЦК та СП саме з метою загальної мобілізації. Такі дії проводяться в України у зв`язку із повномасштабним вторгненням армії Російської Федерації.

Посилання заявника на можливе настання негативних наслідків у зв`язку із порушення прав в майбутньому, з огляду на вказані в заяві обставини, не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви про забезпечення позову та відсутність підстав для її задоволення.

Керуючись статями 150-154, 241, 243, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвалу про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення в порядку, визначеному ст. 295-297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.П. КАЗАНЧУК