Справа № 826/17739/14
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2025-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року ЛуцькСправа № 826/17739/14

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Андрусенко О. О.,

суддів Костюкевича С. Ф., Мачульського В. В.,

при секретарі судового засідання Бондарук Л.В.

за участю представника позивача Фукс А. В.

представника відповідача Державної казначейської служби України Пальчика В.О.,

представника відповідача Кабінету Міністрів України Харчука Р.І.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та скасування розпорядження, наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №977-р про звільнення позивача з посади першого заступника голови Державної казначейської служби України, визнання протиправним та скасування наказу Державної казначейської служби України від 24.10.2014 №866-о, поновлення на посаді першого заступника голови Державної казначейської служби України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.10.2014 Кабінетом Міністрів України видано розпорядження за №977-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника голови Державної казначейської служби України» з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (пункт 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України). На виконання даного розпорядження Державною казначейською службою України видано наказ від 24.10.2014 №866-о, відповідно до якого позивач вважається звільненим 24.10.2014.

Позивач вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, оскільки оскаржувані у даній справі розпорядження та наказ про звільнення були видані у період його непрацездатності та перебування на лікарняному. Також, на переконання позивача, до нього не можуть застосовуватися положення Закону України «Про очищення влади». Так, зазначає, що з 1993 року його діяльність пов`язана із формуванням і удосконаленням державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а з 1996 року йому неодноразово оголошувались подяки, він був нагороджений почесними грамотами, відзнаками, нагрудним знаком та грошовими винагородами. Вказані факти, а також багаторічний безперервний стаж роботи в органах державного казначейства України свідчить про його професійність та неупередженість, незалежність від політичної ситуації в країні, а робота у Державній казначейській службі України за часів усіх Президентів України свідчить про відсутність у його діях приналежності чи переваги до якоїсь політичної сили чи сприяння до узурпації влади. З урахуванням цього зазначив, що лише той факт, що він обіймав посаду заступника голови Державної казначейської служби України у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 не може бути причиною для звільнення його з посади.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2014 відкрито провадження в адміністративній справі №826/17739/14 (т. 1 а.с. 1).

У запереченнях проти адміністративного позову представник відповідача Державної казначейської служби України позовних вимог не визнав та просив у їх задоволенні відмовити повністю. В обґрунтування такої позиції зазначив, що Законом України «Про очищення влади» визначено, що умовою для застосування вказаного Закону до суб`єктів, передбачених статтею 2, є факт перебування їх на відповідних посадах упродовж визначеного статтею 3 закону терміну. Відтак посилання позивача на те, що він своїми діями не сприяв узурпації влади ОСОБА_2 , підриву основ національної безпеки і оборони України, не спростовують правомірності застосування до нього Закону про люстрацію, оскільки останній не передбачає в якості критерію здійснення очищення влади необхідність встановлення перелічених у частині другій статті Закону дій. Зазначив, що норми Закону України «Про очищення влади» є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами у визначений законом строк. У свою чергу, Казначейство на підставі приписів Закону України «Про очищення влади» та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №977-р видало наказ від 24.10.2014 №866-о, яким, зокрема, наказано вважати позивача таким, що звільнений з посади першого заступника голови Державної казначейської служби України 24.10.2014 (т. 2 а.с.36-37).

Представник Кабінету Міністрів України також подав заперечення проти адміністративного позову, в яких просив у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулось у відповідності до чинного законодавства, на підставі прямої вказівки норми Закону України «Про очищення влади» (т. 1 а.с. 144-147).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2015 зупинено провадження у справі № 826/17739/14 до вирішення Конституційним судом України справи за конституційними поданнями 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» (т. 1 а.с.172-173).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.03.2016 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення провадження у справі №826/17739/14 (т. 2 а.с. 4-6).

Станом на 15.12.2022 день набрання чинності Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX, адміністративну справу №640/18992/18 Окружним адміністративним судом міста Києва не було розглянуто та відповідно до пункту 2 розділу ІІ вказаного Закону цю справу передано на розгляд та вирішення Волинського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 25.02.2025 прийнято до провадження адміністративну справу №826/17739/14 (т. 2 а.с. 15).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 03.04.2025 поновлено провадження у справі № 826/17739/14, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження колегією у складі трьох суддів, призначено у даній справі підготовче засідання (т. 2 а.с. 20-21).

21.04.2025 на адресу суду надійшли додаткові пояснення від представника Державної казначейської служби України, в яких він підтримав правову позицію, викладену у поданих раніше запереченнях проти адміністративного позову. Додатково зазначив, що оскільки ОСОБА_1 у 2022 році досягнув 65-річного віку, призначення (поновлення) його на посаді, займаній до 2014 року, є об`єктивно неможливим з огляду на вимоги пункту 7 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» (т. 2 а.с. 29-31).

30.05.2025 представник Кабінету Міністрів України подав відзив на позовну заяву, в якому додатково зазначив, що розпорядження Уряду від 16.10.2014 № 977-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника голови Державної казначейської служби України» видано у межах компетенції, передбаченої Конституцією, законами України, та відповідає чинному законодавству України. Також зауважив, що вимога про поновлення позивача на посаді першого заступника голови Державної казначейської служби України є безпідставною у зв`язку з неможливістю реалізації роботодавцем на даний час такої вимоги (т. 2 а.с. 138-145).

У додаткових поясненнях, поданих 16.06.2025 та 01.07.2025, представник позивача підтримала позовні вимоги просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що відповідачами було порушено процедуру звільнення ОСОБА_1 , оскільки його звільнення відбулось неуповноваженим (невідповідним) органом, під час перебування позивача на лікарняному у період непрацездатності та із численними порушеннями прав людини та дискримінацією, що протирічить Конвенції та практиці ЄСПЛ, при цьому під час звільнення не було дотримано принципів, закладених Законом України «Про очищення влади». Також зауважила, що частиною четвертою статті 83 Закону України «Про державну службу» визначено, що у зв`язку з потребами служби державний службовець за рішенням суб`єкта призначення може бути залишений на державній службі після досягнення 65-річного віку за його згодою; рішення про продовження строку перебування на державній службі приймається суб`єктом призначення щороку, але не більш як до досягнення державним службовцем 70-річного віку. У свою чергу, позивач не досяг 70 річного віку та надає згоду на залишення на державній службі до настання 70-річного віку. Крім того, просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадового окладу відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, який був чинним по 11.12.2020 включно (т. 2 а.с. 180-189, 221-226).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 2 а.с.194-195).

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, а представники відповідачів просили у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , починаючи з 1995 року, працював на керівних посадах у Державному казначействі України, про що свідчать записи у трудовій книжці (т. 1 а.с .9-23), біографічна довідка (т. 1 а.с. 80-81, 150-151).

Указом Президента України від 17.01.2011 №114/2011 Даневича О.С. призначено першим заступником Голови Державної казначейської служби України» (т. 1 а.с. 56).

Наказом голови Державної казначейської служби України від 30.12.2011 №1196-к позивача з 03.01.2012 призначено першим заступником Голови Державної казначейської служби України» (т. 1 а.с. 55).

Матеріалами справи також підтверджено, що у період з 16.10.2014 по 31.10.2014 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у лікувальному закладі, про що свідчить листок непрацездатності серії АГІ № 819655 (т. 1 а.с. 6).

Поряд з тим, 16.10.2014 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №977-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної казначейської служби України», відповідно до якого позивача звільнено з посади першого заступника Голови Державної казначейської служби України з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (пункт 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України) (т. 1 а.с. 148).

Відповідно до вказаного вище розпорядження головою Державної казначейської служби України 24.10.2014 видано наказ №866-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого ОСОБА_1 вважати таким, що звільнений з посади першого заступника Голови Державної казначейської служби України 24.10.2014 (т. 1 а.с. 8, 100).

Позивач, вважаючи розпорядження та наказ про своє звільнення протиправними, звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 38 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 61 Конституції України встановлено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади». У випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади» (частина друга статті 36 КЗпП України).

Так, 16.10.2014 набрав чинності Закон України «Про очищення влади» №1682-VII (далі Закон №1682-VII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з частиною першою статті 1 якого очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 1682-VII очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

У силу частини третьої статті 1 Закону №1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Статтею 2 Закону № 1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади» заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються, зокрема щодо керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, їх перших заступників, заступників.

Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону № 1682-VII .

Так, пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: міністра, керівника центрального органу виконавчої влади, який не входить до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх першого заступника, голови або члена національної комісії, що здійснює відповідно державне регулювання природних монополій, державне регулювання у сферах зв`язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг.

Пунктом 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.

Аналіз положень пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1682-VII дає підстави для висновку, що заборони, установлені частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII, виникають в силу закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.

Водночас із аналізу цих норм випливає, що установлення для осіб заборони обіймати певні посади пов`язується із самим лише фактом зайняття ними сукупно не менше одного року посаду з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема, передбачених пунктом 2 частини першої статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяли вони своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.

Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до статті 2 Конвенції Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості, яка ратифікована Україною 04.08.1961 кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обгрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (стаття 4 Конвенції).

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Положеннями Закону № 1682-VII фактично установлюється додаткова підстава припинення трудового договору - звільнення працівників у зв`язку із самим фактом зайняття ним посади, передбаченої у статті 3 цього Закону, а вказаний Закон застосовується до певного кола громадян України, а саме до осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути в кожному конкретному випадку.

На думку колегії суддів, приписами Закону № 1682-VII створюються передумови для порушення рівності можливостей реалізації права доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування та в управлінні державними справами, яку має забезпечити держава відповідно до частини другої статті 38 Конституції України, адже в його положеннях простежується дискримінаційний підхід щодо підстав та порядку звільнення, зокрема, першого заступника керівника центрального органу виконавчої влади, який не входить до складу Кабінету Міністрів України, чи іншого державного органу тільки з тієї підстави, що він обіймає відповідну керівну посаду протягом не менше визначеного Законом № 1682-VII строку.

Наведене вказує на невідповідність положень Закону №1682-VII статті 38 Конституції України.

Заборона перебування на посадах, визначених в частині першій статті 3 Закону №1682-VII та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, визначеної як один із принципів очищення влади, що вказує на ігнорування принципу індивідуального підходу при притягненні особи до юридичної відповідальності, та порушує частину другу статті 61 Конституції України.

Колегія суддів звертає увагу, що положення пункту 2 Прикінцеві та перехідні положення та статті 3 Закону №1682-VII мають бути застосовані у нерозривній сукупності із положеннями статті 1 Закону №1682-VII, якою встановлено мету люстрації - недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

При цьому, при застосуванні до особи положень Закону №1682-VII мало б бути з`ясовано, чи здійснювала така особа заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки й оборони України, або протиправне порушення прав і свобод людини.

В іншому випадку вказані особи визнаються колективно винними без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, що є порушенням статей 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності та забезпечення презумпції невинуватості.

Дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади. Натомість, без доведення вини в передбаченому законом порядку запроваджується заборона обіймати посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування лише у зв`язку з перебуванням на такій посаді в певний проміжок часу. Заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв`язку з цим підстави для їх звільнення із займаних посад лише у зв`язку з обійманнями цими посадовими особами даних посад у передбачений Законом №1682-VII період часу призводить до порушення принципу презумпції невинуватості, передбаченого частиною першою статті 62 Конституції України. Фактично введена ще одна підстава припинення перебування особи на публічній службі, що за своєю суттю є дисциплінарним стягненням у вигляді звільнення - перебування на конкретно визначеній посаді, яка віднесена до переліку посад, за якими здійснюється очищення влади, а не у зв`язку із вчиненням особою певного дисциплінарного проступку, який порочить її як державного службовця чи особу, яка перебуває на публічній службі, або дискредитує орган, у якому вона працює.

Колегія суддів зазначає, шо на необхідності доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках №788/2014 щодо Закону №1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звертала увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Колегія суддів ураховує, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції, відповідно до якої кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

Суди зобов`язані відповідно до частини першої статті 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що так само, означає урахування тлумачення Конвенції, яке надається ЄСПЛ як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.

Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано у рамках внутрішнього правопорядку, але відповідно до статті 27 Віденської конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України», із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону України «Про очищення влади» становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя, захищене статтею 8 Конвенції.

У пункті 208 цього рішення щодо підходу, заснованого на наслідках, Суд зазначив, що Закон України «Про очищення влади» вплинув на заявників у трьох аспектах:

1) їх звільнили з державної служби;

2) до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років;

3) відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади».

За оцінкою ЄСПЛ поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної та професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 209).

У вказаній справі ЄСПЛ визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону України «Про очищення влади», проте продовжив розгляд скарг, призюмуючи, що цілі Закону України «Про очищення влади» можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. ЄСПЛ зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

В основу підходу ЄСПЛ до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією «демократії, здатної себе захистити», що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців («демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована») та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.

За висновком ЄСПЛ його попередні висновки у справах щодо посткомуністичної люстрації лише частково стосуються цієї справи, зокрема щодо перших чотирьох заявників, оскільки передбачені Законом України «Про очищення влади» заходи мають набагато ширшу сферу застосування та були застосовані до заявників за обставин, що відрізнялися від тих, які відбувалися у країнах Центральної та Східної Європи під час впровадження ними люстраційних програм, які були більш цільовими та вузькоспрямованими. Суд відмітив, що навіть у контексті справ, пов`язаних з переходом від тоталітаризму до демократії, а також пов`язаних зі (стверджувальними) співробітниками служб безпеки тоталітарних режимів, він ніколи не стикався з обмежувальними заходами такого широкого обсягу, застосованими до державних службовців лише на тій підставі, що вони залишались на своїх посадах під час діяльності уряду, який згодом був визнаний недемократичним.

Зокрема, у зазначених справах Суд розглядав ситуації колишніх (як стверджувалося) працівників спецслужб тоталітарного режиму. Проте у цій справі заявники обіймали посади у державних установах, які принаймні принципово ґрунтувалися на демократичних конституційних засадах, хоча і працювали за часів уряду Президента Януковича, якого широко критикували через авторитарні тенденції та вважали причетним до широкомасштабної системної корупції. Крім того, вбачається, що їхнє звільнення ґрунтувалося на колективній відповідальності осіб, які працювали у державних установах, коли при владі був Президент Янукович, незалежно від конкретних виконуваних ними функцій та їхнього зв`язку з антидемократичними тенденціями і подіями, що відбувались у той період. Отже, стверджувана загроза, яку широке коло осіб, до якого застосовувалися передбачені Законом «Про очищення влади» заходи, становило для діяльності демократичних установ, не може прирівнюватися до загрози, яка виникає у випадках співпраці із спецслужбами тоталітарних режимів (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 275).

ЄСПЛ на основі аналізу своєї практики погодився, що індивідуалізація люстраційних заходів, хоча загалом вважається необхідною, не завжди є необхідною у справі щодо кожної конкретної особи та може бути здійснена на законодавчому рівні. Проте для вибору такого підходу мають бути наведені переконливі підстави (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява №38334/08 і 68242/16, пункти 109 - 111). У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що особливо важливим фактором є якість парламентського і судового перегляду законодавчого механізму (mutatis mutandis, рішення у справі «Енімал Дефендерз Інтернешнл проти Сполученого Королівства» [ВП] (Animal Defenders International v. the United Kingdom) [GC], заява №48876/08, пункти 113-116, ЄСПЛ 2013 (витяги). Іншими аспектами, які мають враховуватись, під час оцінки відповідності законодавчого механізму, який передбачає застосування обмежувальних заходів за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи, є суворість застосованого заходу (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява №38334/08 і 68242/16, пункт 111), та чи розроблено законодавчий механізм достатньо чітко для вирішення нагальної суспільної потреби, яку він має задовольнити пропорційним чином (наприклад, у контексті статті 3 Першого протоколу до Конвенції рішення у справі «Жданока проти Латвії» [ВП] (Zhdanoka v. Latvia) [GC], заява №58278/00, пункти 22-28, 116-136, ЄСПЛ 2006 IV). Утім, щоб обмежувальний захід відповідав статті 3 Першого протоколу до Конвенції, достатнім може бути менший рівень індивідуалізації, ніж у випадках стверджуваного порушення статей 8 і 11 Конвенції (рішення у справі «Жданока проти Латвії», пункт 115) (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 292-293).

Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм наведеним критеріям, розробленим практикою ЄСПЛ, у справі «Полях та інші проти України», ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_4 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом України «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_4 був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).

ЄСПЛ підкреслив, що Уряд не зазначив про будь-який розгляд підстав для застосування таких широкомасштабних та обмежувальних заходів під час обговорення Верховною Радою України Закону України «Про очищення влади». Навпаки, у статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено «презумпцію невинуватості» та «індивідуальну відповідальність». На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 72, 297).

У ситуації заявників у справі «Полях та інші проти України» ЄСПЛ констатував, що передбачені Законом України «Про очищення влади» заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан ОСОБА_4 став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана ОСОБА_4 . Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом України «Про очищення влади», є прихід до влади пана ОСОБА_4 , а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд уважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 299-300).

Так само, на думку ЄСПЛ, немає переконливого пояснення часовим рамкам, установлених Законом України «Про очищення влади», як основного критерію для застосування передбачених законом обмежувальних заходів. Як немає і пояснення, чому однорічний період є ключовим критерієм для застосування Закону України «Про очищення влади» (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 301-302).

У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Аналіз цього рішення ЄСПЛ та установленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом України «Про очищення влади», суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

У цій справі до позивача ОСОБА_1 був застосований найсуворіший захід очищення влади (люстрації) на підставі Закону № 1682-VII, законодавчому механізму якого була надана оцінка ЄСПЛ у рішенні по цій справі. Тож, при вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі «Полях та інші проти України», оскільки за висновками ЄСПЛ саме Закон № 1682-VII, що укладений з порушенням міжнародних стандартів у сфері люстрації, є причиною порушення положень Конвенції.

Венеціанська комісія у пункті 65 Проміжного висновку №788/2014 зазначила, що той факт, що Закону № 1682-VII виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт з принципом індивідуальної відповідальності, на якому має бути заснована люстрація.

Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо установити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону № 1682-VII, що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).

Без установлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети Закону № 1682-VII- недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо й дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого.

Тож заборона перебування на зазначених у Законі № 1682-VII посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність меті й принципам Закону № 1682-VII, визначеним у частині другій статті 1 цього Закону.

Указані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 03.06.2020 у справі №817/3431/14.

Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів констатує, що ОСОБА_1 було звільнено з посади першого заступника Голови Державної казначейської служби України на підставі Закону № 1682-VII у зв`язку з тим, що він перебував на цій посаді, починаючи з січня 2011 року по 22.02.2014. Особова справа ОСОБА_1 не містить відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №977-р та наказ Державної казначейської служби України від 24.10.2014 №866-о про звільнення ОСОБА_1 з посади не містять обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.

Також відповідачі ніколи не стверджували про причетність позивача до будь-яких порушень прав людини чи підтримання останнім антидемократичних заходів.

Оцінюючи пропорційність обмежень у їх сукупності, застосованих до ОСОБА_1 , щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, суд вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.

Отже, розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №977-р та наказ Державної казначейської служби України від 24.10.2014 №866-о про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної казначейської служби України прийнятті без доведення факту індивідуальної вини, а тому вони не можуть бути визнані правомірними та такими, що прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, і, як наслідок, порушують закріплені Конституцією права позивача.

Більше того, колегія суддів наголошує на порушення відповідачами частини третьої статті 40 КЗпП України, яка забороняє звільняти працівника у період його тимчасової непрацездатності.

Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від № 9 від 06.11.1992 наголосив на тому, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 статті 40 КЗпП України) стосується як в передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 16.10.2014 по 31.10.2014 перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АГІ № 819655 (т. 1 а.с. 6), однак незважаючи на це, наказом Державної казначейської служби України від 24.10.2014 №866-о він був звільнений з посади 24.10.2014.

Підсумовуючи вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані у даній справі розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №977-р та наказ Державної казначейської служби України від 24.10.2014 №866-о про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної казначейської служби України в своїй сукупності із встановленими порушеннями є протиправними та підлягають скасуванню.

Поряд з тим суд не бере до уваги посилання представника позивача про те, що позивача звільнено неуповноваженим органом (Кабінетом Міністрів України, а не Президентом України згідно пункту 11 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 №460/2011), позаяк відповідно до статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» (в редакції, чинній на дату звільнення позивача) керівник центрального органу виконавчої влади може мати не більше двох заступників, які призначаються на посади та звільняються з посад Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України. Відтак з урахуванням статті 7 КАС України саме вказаний Закон підлягає застосуванню до спірних правовідносин).

У силу частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 , у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі, а саме на посаді першого заступника Голови Державної казначейської служби України з 25.10.2014.

При цьому посилання відповідачів на те, що у зв`язку з досягненням позивачем 65-річного віку поновлення його на посаді є об`єктивно неможливим враховуючи приписи пункту 7 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», колегія суддів відхиляє з огляду на таке. Частиною четвертою статті 83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що у зв`язку з потребами служби державний службовець за рішенням суб`єкта призначення може бути залишений на державній службі після досягнення 65-річного віку за його згодою. Рішення про продовження строку перебування на державній службі приймається суб`єктом призначення щороку, але не більш як до досягнення державним службовцем 70-річного віку. Таким чином, вказаний Закон передбачає можливість залишення державного службовця на державній службі після досягнення ним 65-річного віку. Також варто зазначити, що в ході розгляду даної справи встановлено протиправність розпорядження та наказу про звільнення позивача з посади, а довготривалий судовий розгляд цієї справи не може позбавити його права на поновлення на посаді у зв`язку з незаконним звільненням.

Положеннями частини другої статті 235 КЗпП України закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника, зокрема, визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №100).

Згідно з пунктом 1 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати, передбаченої цим Порядком застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За правилами пункту 10 Порядку № 100, який був чинним до 12.12.2020, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Коефіцієнт, на який необхідно коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Аналогічний підхід Верховний Суд застосував до тлумачення положень Порядку № 100 для цілей обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з-поміж інших постанов, у постановах від 21.04.2021 у справі № 640/6398/19, від 20.09.2022 у справі № 803/2375/14, від 22.02.2023 у справі 826/17709/14, від 04.09.2024 у справі №826/20158/14

Виходячи з аналізу зазначених норм слідує, що середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із урахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення.

В той же час 12.12.2020 набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213, якою внесено зміни до Порядку №100, зокрема, виключено його пункт 10, однак, згідно з висновками Верховного Суду, зробленими, зокрема, у постановах від 04.11.2021 в справі №826/6301/15, від 20.01.2022 у справі №826/17709/14, від 25.01.2022 у справі №826/17708/14, від 18.04.2022 у справі №802/4032/14-а, від 28.04.2022 у справі №826/18143/14, від 27.09.2022 у справі №826/18139/14, від 29.11.2022 у справі №826/17616/14 та інших, підстави для застосування коефіцієнта підвищення посадового окладу відповідно до пункту 10 Порядку №100 при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні з 12.12.2020, тобто з дати набрання чинності Постановою №1213, якою виключено пункт 10 Порядку №100, а у площині спірних правовідносин до 11.12.2020 середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно розраховувати із урахуванням відповідного коефіцієнта підвищення, оскільки до 11.12.2020 пункт 10 Порядку №100 був чинним і підлягав застосуванню.

Як вбачається з довідки Державної казначейської служби України від 11.04.2025 №19-11-08/8100 про середньомісячну заробітну плату, у серпні 2014 року заробітна плата позивача становила 12649,94 грн (у серпні 2014 року фактично відпрацьовано 20 робочих днів), а у вересні 2014 року 6551,88 грн (у вересні 2014 року фактично відпрацьовано 11 робочих днів) (т. 2 а.с. 47). Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 619,41 грн ((12649, 94+6551,88)/31, де 31 кількість фактично відпрацьованих робочих днів у серпні-вересні 2014 року).

На виконання вимог ухвали суду Державна казначейська служба України надала інформацію про те, що посадовий оклад Першого заступника Голови Казначейства ОСОБА_1 станом на дату звільнення 24.10.2014 по 30.11.2015 становив 4648,00 грн згідно зі штатним розписом апарату Казначейства на 2014 рік/2015 рік та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.06.2005 № 510 «Про оплату праці керівників державних органів». З 01.12.2015 по 31.12.2015 та з 01.01.2016 по 30.04.2016 становив 5 810,00 грн згідно зі змінами до штатного розпису апарату Казначейства на 2015 рік 2016 рік та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів». З 01.05.2016 по 31.12.2016 становив 11200,00 грн згідно зі змінами до штатного розпису апарату Казначейства на 2016 рік та відповідно до Схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році». З 01.01.2017 по 31.12.2017 становив 12 000,00 грн згідно зі штатним розписом апарату Казначейства на 2017 рік та відповідно до Схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2017 році, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів». З 01.01.2018 по 31.12.2018 становив 15 800,00 грн згідно зі штатним розписом апарату Казначейства на 2018 рік та відповідно до Схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2018 році, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів», із змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2018 № 24 «Про впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2018 році». З 01.01.2019 по 31.12.2019 становив 21 900,00 грн згідно зі штатним розписом апарату Казначейства на 2019 рік та відповідно до Схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2019 році, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів» із змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 06.02.2019 № 102 «Про внесення змін до деяких постанов щодо впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2019 році». З 01.01.2020 по 31.12.2020 становив 28 000,00 грн згідно зі штатним розписом апарату Казначейства на 2020 рік та відповідно до Схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2020 році, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів» із змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 року № 16 «Про внесення змін до постанови від 18.01.2017 № 15» (т. 3 а.с.35-36).

Таким чином, у зв`язку із підвищенням посадового окладу, розмір середньоденної заробітної плати (619,41 грн), що застосовується для обчислення середнього заробітку, підлягає коригуванню на відповідний коефіцієнт зростання відповідно до наведених вище даних.

На момент звільнення позивача з посади першого заступника Голови Казначейства його посадовий оклад становив 4648,00 грн та не змінювався по 30.11.2015, тому коефіцієнт підвищення до цього періоду не застосовується. Відтак, за вказаний період з урахуванням кількості робочих днів, яка становить 45, середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей період з 25.10.2014 по 30.11.2015 включно склав 170337,75 грн (619,41 х275).

З 01.12.2015 по 30.04.2016 включно розмір посадового окладу становив 5810,00 грн. В результаті ділення окладу, встановленого після підвищення, на оклад до підвищення коефіцієнт підвищення складає 1,25 (5810,00/4648,00). Відтак, середній розмір заробітної плати, скоригований на коефіцієнт підвищення склав 774,26 грн (619,41 х1,25), тому за вказаний період з урахуванням кількості робочих днів, яка становить 106, середній заробіток за час вимушеного прогулу склав 82071,56 грн (774,26 x106).

З 01.05.2016 по 31.12.2016 включно розмір посадового окладу становив 11200,00 грн. Коефіцієнт підвищення 1,92 (11200,00 /5810,00). Відтак, середній розмір заробітної плати, скоригований на коефіцієнт підвищення склав 1486,57 грн (774,26 х1,92), тому за вказаний період з урахуванням кількості робочих днів, яка становить 168, середній заробіток за час вимушеного прогулу склав 249743,76 грн (1486,57 х168).

З 01.01.2017 по 31.12.2017 включно розмір посадового окладу становив 12 000,00 грн. Коефіцієнт підвищення 1,07 (12 000,00 /11200,00). Відтак, середній розмір заробітної плати, скоригований на коефіцієнт підвищення склав 1590,62 грн (1486,57 х1,07), тому за вказаний період з урахуванням кількості робочих днів, яка становить 248, середній заробіток за час вимушеного прогулу склав 394473,76 грн (1590,62 х248).

З 01.01.2018 по 31.12.2018 включно розмір посадового окладу становив 15 800,00 грн. Коефіцієнт підвищення 1,31 (15800,00 /12000,00). Відтак, середній розмір заробітної плати, скоригований на коефіцієнт підвищення склав 2083,71 грн (1590,62 х1,31), тому за вказаний період з урахуванням кількості робочих днів, яка становить 250, середній заробіток за час вимушеного прогулу склав 520927,50 грн (2083,71 х250).

З 01.01.2019 по 31.12.2019 включно розмір посадового окладу становив 21 900,00 грн. Коефіцієнт підвищення 1,39 (21 900,00 /15 800,00). Відтак, середній розмір заробітної плати, скоригований на коефіцієнт підвищення склав 2896,35 грн (2083,71 х1,39), тому за вказаний період з урахуванням кількості робочих днів, яка становить 250, середній заробіток за час вимушеного прогулу склав 724087,50 грн (2896,35 х250).

З 01.01.2020 по 11.12.2020 включно розмір посадового окладу становив 28 000,00 грн. Коефіцієнт підвищення 1,27 (28 000,00/21 900,00). Відтак, середній розмір заробітної плати, скоригований на коефіцієнт підвищення склав 3678,36 грн (2896,35 х1,27), тому за вказаний період з урахуванням кількості робочих днів, яка становить 237, середній заробіток за час вимушеного прогулу склав 871771,32 грн (3678,36 х237).

З 12.12.2020 до 10.07.2025 (до дня поновлення позивача на посаді) коефіцієнт підвищення не застосовується. Відтак, за вказаний період з урахуванням кількості робочих днів, яка становить 1179 середній заробіток за час вимушеного прогулу за цей період склав 730284,39 грн (619,41 х1179).

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.10.2014 до 10.07.2025, яка підлягає стягненню на користь позивача з Державної казначейської служби України, становить 3743697,54 грн (170337,75 + 82071,56 +249743,76 +394473,76 + 520927,50 + 724087,50 +871771,32 + 730284,39), з яких останній має відрахувати загальнообов`язкові податки та збори.

За змістом частини п`ятої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Пунктами 2, 3 частини першої статті 371 КАС України установлено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби; присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

З урахуванням наведених положень рішення суду у межах суми стягнення за один місяць, що становить 9600,91 грн (12649,94 + 6551,88)/2), підлягає негайному виконанню.

Керуючись статтями 243 ч. 3, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року №977-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державної казначейської служби України».

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної казначейської служби України від 24.10.2014 №866-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника Голови Державної казначейської служби України з 25.10.2014.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3743697,54 грн. (три мільйони сімсот сорок три тисячі шістсот дев`яносто сім грн. 54 грн).

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника голови Державної казначейської служби України та стягнення з Державної казначейської служби України заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9600,91 грн. (дев`ять тисяч шістсот грн. 91 коп.) підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач-1: Державна казначейська служба України (01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, 6, ).

Відповідач-2: Кабінет Міністрів України (01008, місто Київ, вулиця М. Грушевського, 12/2).

Головуючий-суддя О. О. Андрусенко

Судді С. Ф. Костюкевич

В. В. Мачульський

Повний текст судового рішення складено 11 липня 2025 року

11 липня 2025 року