Справа № 320/8181/24
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/8181/24 Головуючий у І інстанції - Горобцова Я.В.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Бужак Н.П., Коротких А.Ю.,

при секретарі: Руденко Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 31.08.2023 № ;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 31.08.2023 № ;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 31.08.2023 № ;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 31.08.2023 № ;

- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 31.08.2023 № ;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 31.08.2023 № ;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 31.08.2023 № .

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивачка вказала, що Відповідач не довід, що вона отримувала і перерозподіляла фінансові кошти та отримувала з цього прибуток. Вважає, що Відповідач не довів, що Позивачка здійснювала діяльність у сфері фінансового представництва, на що останній посилався, як на єдину підставу винесення оскаржуваних рішень, або будь-якими своїми діями призвела до втрати можливості бути платником єдиного податку.

Також, контролюючий орган не мав законних підстав для проведення перевірки, внаслідок чого оскаржувані рішення прийняті всупереч вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, а отже є протиправними та підлягають скасуванню.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 31.08.2023 № , № , № , № , № .

Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління ДПС у м. Києві про застосування штрафних санкцій від 31.08.2024 № , № .

Не погоджуючись з таким судовим рішенням Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Головне управління ДПС у м. Києві посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення прийнято правомірно та у відповідності із вимогами законодавства в результаті виявлених під час перевірки порушень.

Позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві, в якому вона просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників Сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою частково та підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу Головного управління ДПС у м. Києві «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )» від 19 липня 2023 року № 3682-п, Відповідачем було визначено провести позапланову виїзну документальну перевірку Позивачки з метою дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 02.11.2017 по 01.11.2021, дотримання вимог обліку та збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 02.11.2017 по 01.11:2021.

За результатами перевірки складено Акт № 5-1881/Ж5/26-15-24-02-04/ від 04.08.2023 про результати документальної позапланової виїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 02.11.2017 по 01.11.2021, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 02.11.2017 по 01.11.2021.

Як зазначено в Акті перевірки № 51881/Ж5/26-15-24-02-04/, копія наказу про проведення позапланової виїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 та лист про надання документів для проведення документальної позапланової виїзної перевірки, забезпечення робочим місцем працівників ГУ ДПС України у м. Києві було надіслано засобами поштового зв`язку на податкову адресу Платника 20.07.2023. Поштове відправлення повернуто Відповідачу з відміткою «вручено особисто 26.04.2023.

З метою пред`явлення та ознайомлення з наказом про проведення перевірки та направленням на проведення перевірки, Відповідачем було здійснено виїзд за фактичним місцезнаходженням (місцем проживання) Позивачки, під час якого встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 двері ніхто не відкрив.

Також, в Акті перевірки зазначено, що перевірка проводилася у приміщені Головного управління ДПС у м. Києві за адресою: м. Київ, вул. Лєскова, буд. 4, каб. 409 з 24.07.2023 по 28.07.2023.

За результатами перевірки встановлено наступні порушення податкового законодавства з боку Позивачки:

- пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 та п.п. 177.5.2. п. 177.5 ст. 177 ПК України, а саме не подання податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2018, 2019, 2020, 2021 роки;

- п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 ПК України, внаслідок чого занижено податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2018 по 01.11.2021 у сумі 1 520 462,31 грн;

- встановлено порушення п. 16 прим. 1 підрозділу 10 розділу XX ПК України - не нараховано та не сплачено військового збору за період з 01.01.2018 по 01.11.2021 у розмірі 126 705,19 грн;

- ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині подання за невстановленою формою (не вірно вказано код категорії 30) звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску за 2018, 2019, 2020, 2021 роки (ліквідаційний);

- абз. 3, п. 8, ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме не нараховано єдиного внеску в сумі 291 836,16 грн;

- п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України в частині ненадання документів на перевірку;

- п. 181.1 ст. 181, п. 183.2, п. 183.4 ст. 183, ст. 187, п. 201.8. ст. 201 ПК України - не визначено суму ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету у розмірі 1 133 361,00 грн.

На підставі наведеного, Відповідачем прийнято наступні рішення від 31.08.2023:

- податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 158 381,49 грн з яких за податковими зобов`язаннями на 126 705,19 грн та штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 31 676,30 грн;

- податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 1 416 701,25 грн з яких за податковими зобов`язаннями на 1 133 361,00 грн та штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 283 340,25 грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій № , яким до Позивачки застосовано штрафні санкції у розмірі 130 494,67 грн;

- податкове повідомлення-рішення № , яким до Позивачки застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 1020,00 грн за неподання на перевірку документів;

- рішення про застосування штрафних санкцій № , яким до Позивачки застосовано штрафні санкції в розмірі 340,00 грн за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;

- податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 1 900 577,89 грн з яких за податковими зобов`язаннями на 1 520 462,31 грн та штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 380 115,58 грн;

- податкове повідомлення-рішення № , яким до Позивачки застосовано штрафні санкції в розмірі 680,00 грн за неподання податкових декларацій про доходи та майновий стан за 2018, 2019, 2020, 2021 роки.

Не погодившись із прийнятими рішеннями Відповідача, Позивачка звернулася до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, приймаючи оскаржувані рішення, Відповідач діяв не в межах та спосіб визначений чинним законодавством, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

Як визначено абз. 1 пункту 75.1 статті 75 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Згідно з пунктом 78.4 статті 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Пунктом 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки та службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Як встановлено в абзаці 5 пункту 81.1 статті 81 ПК України, непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Отже, у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог ПК України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).

Дотримання цих вимог в їх сукупності може бути належною підставою для призначення та проведення перевірки.

Згідно з пунктом 81.2 статті 81 ПК України у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки складається акт, який засвідчує факт відмови.

Таким чином, платник податків, який вважає порушеними порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має право захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки.

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 820/2993/16 дійшов висновку, що виїзна перевірка має проводиться виключно за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка. В ПК України відсутня норма, яка б встановлювала право податкового органу замість документальної виїзної перевірки проводити документальну невиїзну перевірку.

Аналогічний підхід до розуміння суті виїзної перевірки сформульований Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 520/8836/18, ухваленій у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, та у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 826/15718/14, від 24 січня 2019 року у справі № 805/1941/17-а, від 17 травня 2019 року у справі № 823/2530/18, від 23 квітня 2020 року у справі № 826/20146/15.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Головним управлінням ДПС у м. Києві в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України.

Таким чином, податковий орган в порушення положень податкового законодавства, за ініційованої до проведення документальної позапланової виїзної перевірки Позивачки, фактично було проведено невиїзну перевірку за наявними у контролюючого органу документами у приміщенні останнього, а не за місцезнаходженням Позивачки, що свідчить про протиправність здійсненого заходу податкового контролю та прийняття за його наслідками актів індивідуальної дії.

Суд першої інстанції задовольняючи адміністративний позов дійшов висновку, що приймаючи оскаржувані рішення, Відповідач діяв не в межах та спосіб визначений чинним законодавством, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 816/228/17 дійшла висновку, що якщо контролюючий орган був допущений до проведення перевірки на підставі наказу про її проведення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права платника податків, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду також вказала, що підставами для скасування рішень, прийнятих за підсумками перевірки, є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та, відповідно, на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Крім того, за правовим висновком, сформульованим Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справи щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 826/17123/18, у разі якщо контролюючим органом була проведена перевірка на підставі наказу про її проведення і за наслідками такої перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення чи інші рішення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження після допуску платником податків посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки не є належним способом захисту права платника податків, оскільки наступне скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права. Належним способом захисту порушеного права платника податків у такому випадку є саме оскарження рішення, прийнятого за результатами перевірки.

Незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

З урахуванням наведеного, обставини дотримання контролюючим органом процедури проведення перевірки входить до предмету доказування для цілей вирішення спору, й підлягає першочерговому дослідженню.

Оскільки доказом правомірності оскаржуваних ППР зі сторони контролюючого органу є акт документальної планової перевірки, складений в період коли Відповідач не мав законних підстав на проведення такої перевірки, то даний акт не може бути прийнятий і оцінений як допустимий доказ, через передчасність проведення перевірки.

Отже, з урахуванням того, що при оскарженні рішень контролюючого органу, прийнятих за наслідками податкової перевірки, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом законодавства щодо проведення перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких рішень, і таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, колегія суддів вважає, що встановлені обставини щодо неправомірності проведення Відповідачем перевірки, за наслідками якої й було прийнято спірні рішення, є достатніми для висновку про їх протиправність.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 27 травня 2021 року у справі № 320/2460/19 та від 29 липня 2021 року у справі № 320/2460/19, від 28 грудня 2022 року у справах № 420/22374/21, № 640/25793/21, № 160/14248/21.

За таких обставин, оскільки порушення порядку проведення контрольного заходу позбавило суд першої інстанції процесуальної можливості прийняти акт перевірки як допустимий доказ, висновки Відповідача про наявність в діях Позивачки порушень норм податкового законодавства є передчасними, а оскаржувані Позивачкою рішення, податкові повідомлення-рішення неправомірними.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 31.08.2023 № , № , № , № , № , рішень про застосування штрафних санкцій від 31.08.2024 № , № , саме з підстав недотримання контролюючим органом вимог закону при проведенні перевірки, не надаючи оцінки правомірності/протиправності виявлених під час такої перевірки порушень.

При цьому, колегія суддів вважає за потрібне наголосити на тому, що дотримання контролюючим органом вимог закону при призначенні і проведенні перевірки надає акту перевірки статусу належного та допустимого доказу, а контролюючий орган після усунення обставин, встановлених в даному судовому рішенні не позбавлений можливості провести перевірку Позивача з дотриманням вимог податкового законодавства та за результатами якої прийняти законні та обґрунтовані рішення.

За результатами розгляду апеляційної скарги, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року шляхом його зміни, зазначивши, що підставами для задоволення адміністративного позову є доводи, викладені у даній постанові.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи Головного управління ДПС у м. Києві, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині, в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року зазначивши, що підставами для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 доводи, викладені у даній постанові.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Н.П. Бужак

А.Ю. Коротких

Повний текст складено 08.07.2025 року.