Справа № 320/15824/23
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2025-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

при секретарі Братиці К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Офісу Генерального прокурора, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 про скасування Методики визначення ступеня виправлення засудженого, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 19.01.2023 № 294/5, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1), Генеральної прокуратури України (далі - відповідач 2), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 , вякому позивач просив суд:

- скасувати окремі положення документа під назвою "Методика визначення ступеня виправлення засудженого" авторства Директора Департаменту публічного права Л. Кравченка "Міністерства юстиції України", що затверджена Наказом № 294/5 від 19.01.2023 року;

- негайно реалізувати Генеральною прокуратурою України функцію накладених на нього статтями № 2, частина 1, пункт 4 "Функції прокуратури" № 26, частина 1, пункт 2 "Нагляд за дотриманням законів під час виконання судових рішень по кримінальним справам, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян" Закону України "Про прокуратуру" №1697-7 від 14.10.2014 року ;

- притягнути до кримінальної відповідальності автора методики за статтями 367 частини 2 "Службова недбалість" та 161 частини 1 "Порушення рівноправності громадян залежно від їх расової, національної, релігійної належності, інвалідності та за іншими ознаками Кримінального кодексу України у редакції 2001 року - шляхом подання Генеральною прокуратурою України відповідної заяви "Про кримінальне правопорушення" до органів Державного бюро розслідувань України.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернулися з апеляційними скаргами, в яких просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити повністю. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

03 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» від Міністерства юстиції України та Офісу Генерального прокурора надійшли відзиви, в яких відповідачі просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

03 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» від апелянта надійшли відповіді на відзив Міністерства юстиції України та Офісу Генерального прокурора від 03 квітня 2025 року, в яких апелянт просить ігнорувати дані відзиви та не враховувати їх при ухваленні постанови, як такі, що далекий від норм Кодексу адміністративного судочинства України (за текстом відповідей на відзив).

07 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» від Міністерства юстиції України надійшов відзив, в якому відповідачі просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

08 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив Міністерства юстиції України від 07 квітня 2025 року, в якій апелянт просить ігнорувати даний відзив та не враховувати його при ухваленні постанови, як такий, що далекий від норм Кодексу адміністративного судочинства України (за текстом відповіді на відзив).

Заслухавши учасників справи, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, щ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений до довічного позбавлення волі та відбуває покарання у ДУ "Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)".

Наказом Міністерства юстиції України від 19.01.2023 №294/5 затверджено Порядок та Методику визначення ступеня виправлення засудженого.

Пунктом 4 вказаної Методики затверджено Розділ II "Критерії оцінки виправлення засудженого", який містить відповідні критерії, результати заповнення яких оцінюються відповідними балами.

Позивач, вважаючи вищевказаний Розділ ІІ "Критерії оцінки виправлення засудженого" Методики протиправним, а Методику такою, що прийнята з порушенням вимог чинного законодавства, звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

За містом пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (далі - Положення № 228) Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, поміж іншого, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Відповідно до пунктів 2.25 та 2.27 Положення № 228 основними завданнями Мін`юсту є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту.

Законом України від 18.10.2022 №2689-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини" внесено ряд змін законодавчих актів України, зокрема у і статті 81, 82 Кримінального кодексу України, статтю 154 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Так, частиною другою статті 81 Кримінального кодексу України встановлено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Частиною першою статті 82 Кримінального кодексу України встановлено, що невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Частиною першою статті 82 Кримінального кодексу України встановлено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Частиною тринадцятою статті 154 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення.

Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Відповідно до Положення про Міністерство юстиції України Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, зокрема у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Керуючись зазначеним, на виконання частини дванадцятої статті 154 Кримінально-виконавчого кодексу України, а також враховуючи положення Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам Rec (2003) 22 "Про умовно-дострокове звільнення", якими передбачено, що критерії, які в`язні повинні виконати для того, щоб бути умовно звільненими, мають бути чіткими та зрозумілими, Міністерством юстиції видано Методику, яка визначає єдині підходи до визначення ступеня виправлення засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким (далі - заміна покарання) відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України, та в інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, для визначення ступеня виправлення засудженого.

Відповідно до пояснювальної записки оскаржувана Методика розроблена з метою визначення обсягу, механізму оформлення персоналом установи виконання покарань матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким (далі - заміна покарання) відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України, а також в інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, для визначення ступеня виправлення засудженого.

Згідно з абзацом 2 підпункту 1 пункту 11 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до органів юстиції та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 12.04.2005 № 34/5, за результатами проведених експертиз орган юстиції в межах установлених відповідно пунктами 5, 11, 13 Положення строків приймає одне з рішень, зокрема, про державну реєстрацію нормативно-правового акта. Наказ про державну реєстрацію нормативно-правового акта оформляється окремо щодо кожного зареєстрованого нормативно-правового акта або включає список нормативно-правових актів, щодо яких прийнято рішення про державну реєстрацію

До наказу додається висновок про державну реєстрацію нормативно-правового акта, який підписується виконавцем та у разі наявності керівниками відповідних структурних підрозділів (згідно з розподілом обов`язків в органі юстиції), погоджується керівником структурного підрозділу державної реєстрації нормативно-правових актів і затверджується заступником керівника органу юстиції (згідно з розподілом обов`язків).

Цей висновок не подається, якщо головним розробником нормативноправового акта є Міністерство юстиції, розробниками - центральні органи виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції, а правові аспекти, зазначені у пункті 10 цього Порядку, відображаються у пояснювальній записці до проєкту нормативно-правового акта.

Так у пояснювальній записці до проєкту наказу Міністерства юстиції "Про визначення ступеня виправлення засудженого" від 19.01.2023 № 294/5 зазначено, що проєкт наказу не потребує проведення гендерно-правової експертизи. У проєкті наказу відсутні правила і процедури, які можуть містити ризики вчинення корупційних правопорушень та правопорушень, пов`язаних з корупцією. Проєкт наказу не потребує проведення громадської антикорупційної експертизи. У проєкті наказу відсутні положення, які містять ознаки дискримінації. Проєкт наказу не потребує проведення громадської антидискримінаційної експертизи.

Крім того, проєкт наказу у період з 21.12.2022 року по 04.01.2023 року розміщувався на офіційному вебсайті Міністерства юстиції України у рубриці "Консультації з громадськістю" підрубрики "Обговорення нормативно-правових актів" - "Електронні консультації з громадськістю" - "Інформаційні повідомлення про проведення електронних консультацій із громадськістю". Зауваження та пропозиції до проєкту наказу до Міністерства юстиції України не надходили.

Проєкт наказу не стосується питань функціонування місцевого самоврядування, прав та інтересів територіальних громад, місцевого та регіонального розвитку, соціальнотрудової сфери, прав осіб з інвалідністю і застосування української мови як державної та не потребує погодження уповноваженими представниками всеукраїнських асоціацій органів місцевого самоврядування чи відповідними органами місцевого самоврядування, Спільним представницьким органом репрезентативних всеукраїнських об`єднань профспілок на національному рівні, Спільним представницьким органом сторони роботодавців на національному рівні, Урядовим уповноваженим з прав осіб з інвалідністю та всеукраїнськими громадськими організаціями осіб з інвалідністю, їх спілками та Уповноваженим із захисту державної мови.

Згідно з даними Висновку щодо відповідності положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини від 23.12.2022 року № 4019-5.4-22 проєкту наказу Міністерства юстиції України "Про визначення ступеня виправлення засудженого", даний проєкт наказу відповідає вимогам Конвенції про захист прав та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо протиправності прийняття оскаржуваної Методики, оскільки Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади та реалізуючи законодавчо закріплені за ним повноваження у сфері виконання кримінальних покарань та пробації при виданні Методики визначення ступеня виправлення засудженого, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 19.01.2023 року № 294/5, діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою, третьою статті 6 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Ступінь виправлення засудженого відображається у висновку щодо ступеня виправлення засудженого (далі - висновок), форма якого наведена в додатку до Методики. Основною метою висновку є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання або можливості застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення.

Пунктом 1 розділу ІІ Методики передбачено, що під час складання проєкту висновку враховуються: - інформація, отримана з матеріалів особової справи; - інформація, отримана від уповноваженого органу з питань пробації (щодо засуджених, до яких відповідно до статті 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк); - дані з Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту; оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, визначена за допомогою підсистеми "КАСАНДРА" Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту; - стан реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим; - дані Щоденника індивідуальної роботи із засудженим.

Пунктом 4 розділу II Методики встановлено, що Розділ ІІ "Критерії оцінки виправлення засудженого" висновку містить відповідні критерії, результати заповнення яких оцінюються відповідними балами, а саме: 1) "ставлення до скоєного кримінального правопорушення", у якому характеризується ставлення засудженого до протиправної поведінки в цілому, а також до кримінального правопорушення, за який особу засуджено: причини скоєного кримінального правопорушення, усвідомлення засудженим його наслідків (визнання або невизнання вини), щире каяття у вчиненому злочині або навпаки засуджений вважає, що з ним вчинили несправедливо. Коротко зазначається інформація про відшкодування завданих збитків; 2) "ставлення до суспільного життя", у якому зазначається інформація щодо особливостей кола друзів, знайомих, з якими підтримує зв`язок засуджений та їхній вплив на нього, а також вмотивованість засудженого підтримувати стосунки з прокримінально налаштованими друзями та знайомими як в установі виконання покарань (слідчому ізоляторі) (далі - установа), так і на волі. Слід з`ясувати ставлення засудженого до ситуації, якщо він немає друзів, соціальних контактів, можливі причини такого стану; 3) "ставлення до режиму відбування покарання", у якому зазначається, чи засуджений вчиняв порушення установленого порядку відбування покарання за оцінюваний період. Крім того, вказується інформація про перебування засудженого на профілактичних обліках (назва обліку та термін перебування) та наводиться інформація про кількість отриманих заохочень та стягнень за весь період відбування покарання (окремо вказується наявність незнятих або непогашених стягнень); 4) "ставлення до праці", у якому описується ставлення засудженого до праці та досвід працевлаштування як до засудження, так і під час відбування покарання. Необхідно зазначити чи володіє засуджений достатніми професійними навичками для отримання роботи після звільнення або які заходи вживає для їх отримання у майбутньому, а також вказати інформацію про стан здоров`я, що не дає змоги засудженому працювати та якщо він має певний статус, що передбачає отримання державних соціальних виплат (чи отримує такі виплати або які вживає заходи для їх отримання) або засуджений має офіційне джерело доходів без працевлаштування; 5) "ставлення до особистого (сімейного) життя", у якому розкриваються особливості стосунків засудженого з рідними та близькими (родиною), їх наявність та вплив на засудженого: наявність/відсутність соціальних зв`язків з рідними та близькими (родиною) на даному етапі життя; стосунки з особою, з якою зареєстрований шлюб або з якою перебуває у цивільному шлюбі, виконання або невиконання батьківських обов`язків та ін. Зазначається коло осіб, які відвідують засудженого (тривалі та короткострокові побачення), з ким проводить телефонні розмови та від яких осіб засуджений отримує посилки/передачі; 6) "ставлення до вживання наркотичних речовин / алкоголю", яким характеризується ставлення засудженого до вживання наркотичних речовин та/або алкоголю, усвідомлення впливу вживання на його життя і здоров`я, а 5 також на ймовірність скоєння протиправних дій під впливом наркотичних речовин, алкоголю або задля отримання коштів на наркотичні речовини та алкоголь. Додатково вказується чи перебувала / перебуває на замісній підтримуючій терапії; 7) "ставлення до планування життя у майбутньому", у якому з`ясовується та описується наявність (відсутність) позитивних планів на майбутнє у засудженого та стану їх реалізації, окремо вказується, які дії вчиняє засуджений, щоб їх досягти та чи усвідомлює труднощі, з якими зіштовхнеться після свого звільнення. Також зазначається наявність місця проживання особи до засудження, з ким саме мешкав засуджений до засудження та описується нинішня ситуація з житлом. Якщо житло відсутнє, то з яких причин його було втрачено та які дії робить засуджений щодо відновлення свого права на житло або для отримання тимчасового/постійного житла, де має намір проживати після звільнення; 8) "ставлення до відшкодування збитків внаслідок скоєного кримінального правопорушення (погашення заборгованості за виконавчими листами та іншими виконавчими документами)", у якому зазначається наявність виконавчих листів та інших виконавчих документів, загальна сума коштів за виконавчими листами та іншими виконавчими документами, інформація про працевлаштування засудженого, місце та вид робіт, термін залучення до оплачуваної праці, стан погашення заборгованості за виконавчими документами; 9) "ставлення до безоплатної праці", у якому описується ставлення засудженого без оплати праці до робіт з благоустрою установи і прилеглих до неї територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або допоміжних робіт із забезпечення установи продовольством. Зазначається, до яких саме робіт залучався засуджений, періодичність та якість виконаних робіт.

Кожний з критеріїв оцінюється від 0 до 2 балів.

За результатами всього розділу фіксується підсумок (загальний бал) оцінювання, який варіюється від " 0" до " 18".

Критерії визначенні у розділі ІІ Методики є лише одною з складових висновку, який містить шість розділів: I "Загальна інформація", II "Критерії оцінки виправлення засудженого", III "Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення", IV "Стан реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи", V "Характеристика під час відбування покарання", VI "Психологічна характеристика засудженого".

За кожним розділом (окрім розділу І) фіксується підсумок (загальний бал) оцінювання: розділ ІІ - від 0 до 18; розділ ІІІ - від 0 до 20; розділ ІV - від 0 до 15; розділ V - від 0 до 20; розділ VІ - від 0 до 30.

Після обговорення результатів інформації, наведеної у проєкті висновку, комісією підсумовується загальний бал розділів II - VI та визначається відповідний ступінь виправлення засудженого, а саме: - якщо бал варіюється від " 0" до " 64" включно, то засуджений не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення) та не може бути представлений до заміни покарання на підставі статей 81, 82 Кримінального кодексу України; - якщо бал становить " 65" та вище, то засуджений став на шлях виправлення (довів своє виправлення) та має бути представлений до заміни покарання на підставі статей 81, 82 Кримінального кодексу України.

Максимально можливий підсумковий бал складає 103.

Отже, висновок комісії робиться із урахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення засудженого, характеристики під час відбування покарання, психологічної характеристики засудженого, підсумкової оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та результатів індивідуальної програми соціально-виховної роботи (за підсумком (загальним балом) розділів II - VI).

Відтак навіть у разі, якщо позивач отримує "0" балів за критеріями, визначеними підпунктами 1-4, 7 пункту 4 розділу ІІ Методики, та при наявності відповідної кількості балів за іншими критеріями, у нього є можливість отримати висновок "став на шлях виправлення" (103 - 8 = 95 балів (при мінімальному підсумковому балі " 65" та вище)).

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанці про те, що доводи позивача щодо неможливості, з урахуванням оскаржених пунктів Методики, набрання ним у майбутньому необхідної кількості балів для складання висновку "став на шлях виправлення" є помилковими та такими, що не відповідають дійсності.

Так, відповідно до рекомендацій, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), що прийнята з метою правильного застосування судами законодавства про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до пункту 1 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 умовно-дострокове звільнення осіб від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким мають надзвичайно важливе значення для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої статтею 50 Кримінального кодексу України.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність:

- при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання - того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (частина друга статті 81 Кримінального кодексу України);

- при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким - того, що засуджений став на шлях виправлення (частина третя статті 82 Кримінального кодексу України) (підпункти а та б пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2)

З урахуванням вищезазначеного, засуджений ОСОБА_1 під час розгляду питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким не буде позбавлений права надати саме суду свої пояснення з обґрунтуванням "неможливості" набрання ним максимальної кількості балів по оскаржуваним підпунктам розділу ІІ Методики.

Щодо тверджень позивача з приводу необхідності врахування при розробці оскаржуваної Методики рекомендацій листа-орієнтування Офісу Генерального прокурора від 10.09.2021 року щодо організації нагляду за додержанням законів при застосуванні до засуджених умовно-дострокового звільнення, колегія суддів зазначає наступне.

Даний лист-орієнтування Офісу Генерального прокурора від 10.09.2021 року (далі - лист - орієнтування) адресовано керівникам обласних прокуратур для вивчення та врахування у роботі органів прокуратури узагальнених рекомендацій з метою напрацювання єдиної правозастосовної практики, наближення результатів діяльності в цій сфері до реальних потреб суспільства та належної ресоціалізації засуджених.

Крім того, лист-орієнтування Офісу Генерального прокурора не є нормативно-правовим актом та, у свою чергу, не містить норм права, що встановлюють новий або змінюють, доповнює чи скасовує організаційно-правовий механізм, тобто не є обов`язковим для інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а також юридичних осіб.

Даний лист містить ознаки роз`яснювального, інформаційного, рекомендаційного характеру саме для обласних прокуратур, як у ньому і зазначено.

Отже, лист-орієнтування Офісу Генерального прокурора від 10.09.2021 року носить лише рекомендаційний характер для органів прокуратури та не містить ознак обов`язковості врахування, зокрема, для Мін`юсту.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що твердження позивача щодо необхідності врахування при прийнятті оскаржуваної Методики листа-орієнтування Офісу Генерального прокурора від 10.09.2021 року є помилковими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

На обґрунтування доводів щодо необхідності задоволення позовної заяви позивача ОСОБА_2 зазначено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.10.2023 року у справі № 120/13750/23 його позов задоволено.

У справі № 120/13750/23 судом першої інстанції було зроблено висновок, що комісією Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених, оформлене протоколом № 4 від 10.03.2023, в частині відмови ОСОБА_2 в можливості представлення до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк було допущено порушення вимог Порядку визначення ступеня виправлення засудженого, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 19.01.2023 №294/5, Положення про відділення соціально-психологічної служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 04.11.2013 № 2300/5, частини 12 статті 154 КВК України.

Крім того, Вінницьким окружним адміністративним судом з приводу доводів представника позивача про те, що в розділах ІІ "Критерії виправлення засудженого", ІІІ "Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення", V "Характеристика під час відбування покарання", VI "Психологічна характеристика засудженого" відповідачем занижено бали, зазначено, що суд надає оцінку оскаржуваному рішенню та мотивам його прийняття через призму дотримання Державною установою "Вінницька установа виконання покарань (№1)" процедури ухвалення рішення, обґрунтованості такого рішення та позбавлений можливості надати оцінку таким характеристикам засудженого як нервово-психічна стійкість, комунікативні особливості, мотивація до змін, самооцінка, ризик повторного вчинення кримінального правопорушення, ставлення до суспільного життя тощо.

Тобто, суд у справі № 120/13750/23 фактично дійшов висновку, що Державною установою "Вінницька установа виконання покарань (№1)" було порушено процедуру по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених на підставах статей 10, 50, 57, 93, 101, 147, 151-1 КВК України відносно ОСОБА_2 та прийняття відповідного рішення.

Розгляд як справи ОСОБА_2 , так і аналогічних справ вказаної категорії дає можливість зробити висновок, що установами відбування покарань порушується саме процедура проведення оцінювання по визначеним у Методиці критеріям.

Враховуючи викладене, Міністерством юстиції у межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України було прийнято оскаржувану позивачем Методику.

Щодо доводів позивача про те, що положення Методики є такими, що суперечить статті 61 Конституції України, пункту 7 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд виходить з наступного.

Статтею 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно з пунктом 7 статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права ніхто не повинен бути вдруге засуджений чи покараний за злочин, за який він уже був остаточно засуджений або виправданий відповідно до закону і кримінально-процесуального права кожної країни.

Відповідно до пункту 1 статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод нікого не може бути вдруге притягнено до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

З урахування вказаних норм позивачем зроблено висновок, що повторне врахування знятих та погашених стягнень за порушення установленого порядку відбування покарання при складанні висновку щодо ступеня виправлення засудженого на підставі оскаржуваної Методики, є повторним притягненням його до юридичної за одне і теж саме правопорушення, що є неприпустимою дією.

Проте такі твердження позивача не відповідають юридичній термінології, а тому не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Позивачем не було наведено конкретних фактів повторного притягнення ОСОБА_1 до кримінальної або до іншої юридичної відповідальності на підставі приписів оскаржуваної Методики, а такі його твердження є помилковими.

Також, суд вважає помилковими твердження позивача щодо дискримінаційних положень Методики в частині виставлення оцінки по підпункту 5 "ставлення до особистого (сімейного) життя" пункту 4 розділу II "Критерії оцінки виправлення засудженого", а саме: необхідність зазначення відомостей щодо сімейного життя, з огляду на наступне.

У пункті 4 розділу II "Критерії оцінки виправлення засудженого" Методики підпункту 5 "ставлення до особистого (сімейного) життя" розкриваються особливості стосунків засудженого з рідними та близькими (родиною), їх наявність та вплив на засудженого: наявність/відсутність соціальних зв`язків з рідними та близькими (родиною) на даному етапі життя; стосунки з особою, з якою зареєстрований шлюб або з якою перебуває у цивільному шлюбі, виконання або невиконання батьківських обов`язків та ін. Зазначається коло осіб, які відвідують засудженого (тривалі та короткострокові побачення), з ким проводить телефонні розмови та від яких осіб засуджений отримує посилки/передачі.

На думку ОСОБА_1 , виставлення оцінок за вищевказаний критерій підлягає скасуванню з огляду на те, що збереження сім`ї, як і її створення, залежить від фізіологічних відносин між подружжям. Можливість фізичного контакту у засуджених його категорії виникла відповідно до Закону України від 06.09.2016 року № 1488-8 "Про внесення змін до Кримінально-виконавчого кодексу України щодо гуманізації та умов виконання покарань". Тобто, у випадку позивача лише на 17 рік після арешту та протиправного засудження. Також, на його думку в нього відсутня можливість спілкуватись зі своїми рідними та близькими через окупацію території України на якій проживають його рідні та близькі.

Положення оскаржуваної позивачем Методики мають не персоніфікований характер, розраховані на неодноразове застосування щодо необмеженого кола осіб, що у свою чергу виключає можливість розроблення положень Методики під окремо взятого засудженого. Методика визначає єдині підходи до визначення ступеня виправлення засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Крім того, суд звертає увагу, що підпункт 4 пункту 4 II "Критерії оцінки виправлення засудженого" визначено, що під час оцінки даного критерію також описується ставлення засудженого до праці та досвід працевлаштування як до засудження, так і під час відбування покарання, а також враховуються наявність певних професійних навичок засудженого та його стану здоров`я.

Суд зауважує, що позивачем не було наведено конкретних фактів щодо відмови йому у працевлаштуванні та виявлення ним такого бажання, а отже його твердження щодо дискримінаційних положень Методики у даній частині є також помилковими.

З огляду на зазначене, твердження ОСОБА_1 про порушення оскаржуваними положеннями Методики його прав та законних інтересів не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Міністерством юстиції у межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, було прийнято оскаржувану Методику.

Підстав для задоволення позовних вимог колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 150-154, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.

Повний текст виготовлено: 08 липня 2025 року.