Справа № 120/1260/24
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 липня 2025 р. Справа № 120/1260/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач з 23.01.2013 по 07.04.2018 проходив військову службу в управлінні капітального будівництва та ремонту Повітряних Сил Збройних Сил України та перебував на грошовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства на день звільнення, тобто на 07.04.2018, з ним мав бути проведений розрахунок за усіма видами забезпечення. Разом з тим, повного розрахунку не відбулося, а саме відповідач не виплатив йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року.

Виплати в повному обсязі військовою частиною НОМЕР_1 здійснено лише 26.01.2024 на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду в справі № 120/8540/22.

Оскільки остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів тільки 26.01.2024, позивач зазначає, що 29.01.2024 звернувся в телефонному режимі до відповідача з зверненням про нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку ( з 07.04.2018 по 07.10.2018 ). Однак, відповідач в телефонному режимі повідомив позивача про відмову у задоволенні його звернення. Позивач вказує, що письмово до відповідача не звертався, оскільки чинним законодавством не передбачена обов`язковість досудового врегулювання такого спору.

Відтак, позивач звернуся до суду з даним позовом, в якому просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за період затримки у проведенні остаточного розрахунку, а саме з 07.04.2018 по 07.10.2018.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Також встановлено сторонам строк для подання заяв по суті спору та витребувано у відповідача додаткові докази.

Представником відповідача подано відзив, в якому представник заперечує проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права.

Також зазначає, що оскільки, згідно з ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення - це гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, зазвичай, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Отже, ототожнювати дані поняття неможливо.

Правом подання відповіді на відзив позивач не скористався.

Суд, з`ясувавши доводи сторін, викладені в поданих заявах по суті справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив, що наказом командири військової частини НОМЕР_2 №13 від 21.01.2019 позивача виключено зі списків особового складу військової частини, у зв`язку з переводом у військову частину НОМЕР_3 АДРЕСА_1 для подальшого проходження служби в лавах Збройних Сил України.

Відповідно до довідки №133 від 09.02.2024, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , на момент переведення ОСОБА_1 було нараховано та виплачено належні суми грошового забезпечення.

В подальшому, після звільнення, встановивши, що військовою частиною НОМЕР_1 не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби в період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року, позивач в жовтні 2022 року звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.03.2023 у справі №120/8540/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року, враховуючи базовий місяць січень 2008 року.

На виконання вказаного судового рішення відповідач 26.01.2024 року здійснив перерахунок індексації грошового забезпечення та виплату позивачу коштів в сумі 82370,85 грн.

Наведені обставини підтверджені платіжними документами та сторонами не оспорюються.

Як зазначає позивач, 29.01.2024 року він звернувся до відповідача в телефонному режимі зі зверненням щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку, проте отримав відмову.

Позивач вважає дії відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 07.04.2018 по 07.10.2018 протиправними, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, та визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд керується таким.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Однак, Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Відтак, норми трудового законодавства підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

При цьому метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

З наведеного слід дійти висновку про те, що право на отримання середнього заробітку мають звільнені працівники (військовослужбовці), які з певних причин (за власним бажанням, закінченням строку контракту про проходження військової служби тощо) залишились без постійного місця роботи та можливості заробляти собі на існування, а не з метою збагачення працівника (військовослужбовця), який продовжує проходити військову службу за направленням до іншої військової частини та, відповідно, отримувати грошове забезпечення.

Як свідчать матеріали справи, наказом командири військової частини НОМЕР_2 №13 від 21.01.2019 позивача виключено зі списків особового складу військової частини, у зв`язку із переводом у військову частину НОМЕР_3 АДРЕСА_1 для подальшого проходження служби в лавах Збройних Сил України.

Отже, ОСОБА_1 виключено зі списків військової частини НОМЕР_2 у зв`язку з направленням для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_3 , а не у зв`язку зі звільненням з військової служби. Відтак, позивач після 21.01.2019 року продовжував проходити військову службу та, відповідно, отримувати грошове забезпечення, але в іншій військовій частині.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми.

Першочергово позовні вимоги, крім посилань на норми Кодексу законів про працю України, позивачем обґрунтовуються з посиланням на приписи абзацу 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, а саме, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Проте, суд оцінює такі доводи критично і зазначає, що приписи абзацу 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки стосуються випадків звільнення військовослужбовця з військової служби, чого в даному випадку не було, а не процедури переведення до іншої військової частини для подальшого проходження служби.

Так, пункт 242 розташований в розділі XII "Звільнення з військової служби" ( підрозділ "Порядок звільнення") Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин ), і абзац 1 та 2 пункту 242 визначають, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.

В свою чергу, згідно з абзацем 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, саме особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що в даному випадку не може йти мова про спір між ОСОБА_1 та Військовою частиною НОМЕР_1 щодо остаточного розрахунку при звільненні, оскільки факту звільнення позивача не було.

В спірних правовідносинах має місце факт переведення позивача до іншої військової частини для подальшого проходження служби, де він і отримував відповідне грошове забезпечення.

Відтак, у відповідача відсутній обов`язок виплатити позивачу середній заробіток за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.

При цьому суд критично оцінює твердження позивача, що його було саме звільнено з 07.04.2018, оскільки будь - яких доказів, які б свідчили про факт звільнення позивача з військової служби 07.04.2018 року, позивач до матеріалів позову не долучив, як і не заявляв клопотання про їх витребування.

В свою чергу, в позовній заяві позивач вказав, що додаткові докази необхідні для вирішення цієї справи по суті можуть міститися в матеріалах справи № 120/8540/22 за його позовом до відповідача.

Судом встановлено, що дійсно матеріали справи № 120/8540/22, яка розглядалась Вінницьким окружним адміністративним судом, містять докази щодо проходження позивачем військової служби, зокрема у спірний період.

Так, відповідно до витягу з послужного списку полковника ОСОБА_1 він проходив дійсну військову службу, зокрема в період з 23.01.2013 року по 07.04.2018 року на посаді начальника Управління капітального будівництва та ремонту ПС ЗСУ, в період з 07.04.2018 по 27.06.2018 на посаді старшого офіцера відділу живучості Управління безпеки військової служби ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 27.06.2018 по 26.12.2018 - зарахований у розпорядження Командувача ПС ЗСУ.

Наведене додатково свідчить, що позивач не був звільнений з військової служби 07.04.2018 року, а в спірний період з 07.04.2018 по 07.10.2018 ( за який просить нарахувати йому середній заробіток ) проходив військову службу і, відповідно, отримував грошове забезпечення. Доказів протилежного суду не надано.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем в обґрунтування заявлених вимог, суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого позову, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 )

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна