Справа № 200/3534/25
Суддя: Чучко В.М.
Дата ухвалення: 2025-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2025 року Справа№200/3534/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чучка В.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 (далі за текстом позивач) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (надалі ГУ ПФУ в Донецькій області, відповідач), про:

- визнання протиправним та скасування рішення №03 від 13 березня 2025 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 та не зарахуванням до страхового та пільгового стажу за Списком№1 періодів роботи з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2017 року, з 01 травня 2022 року по 31 жовтня 2022 року, з 01 грудня 2022 року по 30 червня 2023 року, з 01 липня 2024 року по 05 серпня 2024 року, з 01 січня 2025 року по 03 березня 2025 року;

- зобов`язання зарахувати до страхового стажу та пільгового стажу за Списком №1 періоди роботи з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2017 року, з 01 травня 2022 року по 31 жовтня 2022 року, з 01 грудня 2022 року по 30 червня 2023 року, з 01 липня 2024 року по 05 серпня 2024 року, з 01 січня 2025 року по 03 березня 2025 року та призначити, нарахувати і виплатити з моменту звернення із заявою про призначення пенсії, а саме: з 05 березня 2025 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з урахуванням змін, визначених рішенням Конституційного суду України в справі № 1-5/2018 (746/15) від 23 січня 2020 року та при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 врахувати статтю 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням відповідача №03 від 13.03.2025 року позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком№1 у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу та недосягненням пенсійного віку. Позивач вважає, що до спірних правовідносин мають застосовуватись норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 щодо визначення пенсійного віку, а дії відповідача щодо не зарахування спірних періодів роботи є незаконними та такими, що порушують її право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2025 року відкрито провадження у справі № 200/3534/25, за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та повідомлення осіб (виклику) учасників справи. В ухвалі було запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву зі всіма доказами на його підтвердження, які наявні у відповідача.

11 червня 2025 року до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача зазначив, що до страхового та пільгового стажу позивача за Списком №1 не враховано періоди роботи на підприємстві ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» () з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2017 року, з 01 травня 2022 року по 31 жовтня 2022 року, з 01 грудня 2022 року по 30 червня 2023 року, з 01 липня 2024 року по 05 серпня 2024 року, на підприємстві Інгульська шахта ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат () з 01 січня 2025 року по 03 березня 2025 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні дані про нарахування заробітної плати та сплату єдиного соціального внеску, відсутні дані по спеціальному стажу. В довідці ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» від 17.07.2024 № 488 про кількість підземних виходів вказано, що з 01 травня 2022 року по 31 жовтня 2022 року та з 01 грудня 2022 року по 30 червня 2023 року ОСОБА_1 знаходилась у відпустках без збереження заробітної плати. Документи, які засвідчують, що підприємство у ці періоди знаходилося у простої, пов`язаному з виробничою необхідністю, не надано. Згідно записам 10-15 трудової книжки від 20.03.1995 № НОМЕР_1 позивач працювала на ВП «Шахта «Капітальна» з 03.02.2016 по 05.08.2024. Відповідно до пільгової довідки від 17.07.2024 № 856 підтверджено пільговий характер роботи з 03.02.2016 по дату видачі довідки по 17.07.2024. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області 13.03.2025 прийнято рішення № 03 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 згідно пункту 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058 в зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу та недосягненню пенсійного віку. Отже, відсутні підстави для зарахування до страхового стажу та пільгового стажу за Списком №1 періоди роботи з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2017 року, з 01 травня 2022 року по 31 жовтня 2022 року, з 01 грудня 2022 року по 30 червня 2023 року, з 01 липня 2024 року по 05 серпня 2024 року, з 01 січня 2025 року по 03 березня 2025 року. Враховуючи викладене, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою, 05.03.2025 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (м. Кропивницький) із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058 з урахуванням ст. 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці».

За принципом екстериторіальності заява позивача розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 03 від 13.03.2025 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу та недосягненню пенсійного віку. Страховий стаж становить 32 роки 11 місяців 25 днів (в тому числі додатково за повних 07 років роботи за Списком № 1). Пільговий стаж роботи за Списком № 1 становить 07 років 05 місяців 06 днів. До страхового та пільгового стажу не зараховано період роботи з 01.07.2024 по 05.08.2024, згідно довідки від 17.07.2024 № 856 виданої відокремленим підрозділом «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» та даними СПОВ, оскільки відсутні дані про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб; до страхового та пільгового стажу згідно довідки від 03.03.2025 № 42 не зараховано період роботи з 01.02.2025 по 03.03.2025 - оскільки відсутні дані про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб.

Відповідно до розрахунку стажу позивачу за формою РС-право, до страхового і пільгового стажу позивача не зараховані періоди роботи з 01.08.2017 по 31.08.2017, з 01.05.2022 по 31.10.2022, з 01.12.2022 по 30.06.2023, з 01.07.2024 по 05.08.2024, з 01.02.2025 по 03.03.2025.

Також, у відзиві на позов відповідач зазначив, що в довідці ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» від 17.07.2024 № 488 про кількість підземних виходів вказано, що з 01 травня 2022 року по 31 жовтня 2022 року та з 01 грудня 2022 року по 30 червня 2023 року ОСОБА_1 знаходилась у відпустках без збереження заробітної плати. Документи, які засвідчують, що підприємство у ці періоди знаходилося у простої, пов`язаному з виробничою необхідністю, не надано.

Як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.03.1995 року, позивач працювала:

- з 03.03.2016 по 25.02.2024 роздавальником вибухових матеріалів з повним робочим днем в шахті;

- з 26.02.2024 по 21.03.2024 учнем машиніста підземних установок з повним робочим днем в шахті на час виробничої практики;

- 05.08.2024 звільнена за власним бажанням;

- з 02.09.2024 по теперішній час працює роздавальником вибухових матеріалів дільниці підривних робіт з повним робочим днем, з підземними умовами праці.

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним є питання досягнення пенсійного віку із застосуванням положень п. а ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020) та зарахування до страхового та пільгового стажу позивача періодів роботи з 01.08.2017 по 31.08.2017, з 01.05.2022 по 31.10.2022, з 01.12.2022 по 30.06.2023, з 01.07.2024 по 05.08.2024, з 01.01.2025 по 03.03.2025, оскільки відсутні дані про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб, а також знаходження у відпустках без збереження заробітної плати.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з такого.

За ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов`язком держави.

На підставі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як слідує зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Підстави надання пенсії особам за віком на пільгових умовах визначені статтею 114 Закону №1058-IV. Так, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Згідно пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (далі за текстом Закон 1788) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Таким чином, згідно пункту "а" частини 1 статті 13 наведеного Закону 1788 пенсія на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи призначається працівникам за наявності трьох обов`язкових умов у сукупності:

- зайняття повний робочий день на відповідних роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України;

- атестація робочих місць;

- досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

В свою чергу, статтю 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), рішенням Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020. Порядок застосування статті 13 визначає пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020.

Так, відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

На підставі п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

"На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам;

б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам".

При цьому, Конституційний Суд в пункті 4.1 Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 зазначив, що статтею 13 Закону № 1788 до внесення змін Законом № 213 було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.

Отже, у статті 13 Закону № 1788 до внесення змін Законом № 213 було встановлено такий пенсійний вік: у пункті «а» для чоловіків - 50 років, для жінок - 45 років; у пунктах «б»-«з» для чоловіків - 55 років, для жінок - 50 років.

У Законі № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, збережено вказану пропорцію щодо зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку без урахування різниці між пенсійним віком для чоловіків і жінок. У частині першій статті 13 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, встановлено однаковий пенсійний вік для чоловіків та жінок, а саме: у пункті «а»- 50 років (на 10 років менше, ніж загальний пенсійний вік), у пунктах «б»-«з»- 55 років (на 5 років менше, ніж загальний пенсійний вік).

Таким чином, статтею 13 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, передбачено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених у цих нормах.

Відповідно до пункту 4.4 Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 перевіряючи статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, на відповідність Конституції України, Конституційний Суд України виходив з такого.

Вказаними положеннями Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років.

Згідно зі статтею 13, частиною другою статті 14, пунктами «б»-«г» статті 54 Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213 у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у цих нормах, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. Однак оспорюваними положеннями Закону № 213 змінено нормативне регулювання призначення пенсій таким особам.

Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначає, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Отже, особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213. Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Таким чином, стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що у справах "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та 37943/06, рішення від 14.10.2010) та "Серков проти України" (заява № 39766/05, рішення від 07.07.2011) Європейський суд з прав людини дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу "якості закону". В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

За вказаних обставин, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах: необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України. Таке застосування судом вищевказаних норм права, усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Отже, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Щодо страхового та пільгового стажу позивача.

Відповідно до ст.62 Закону 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.

Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 20.03.1995, вбачається, що позивач працювала:

- з 03.03.2016 по 25.02.2024 роздавальником вибухових матеріалів з повним робочим днем в шахті;

- з 26.02.2024 по 21.03.2024 учнем машиніста підземних установок з повним робочим днем в шахті на час виробничої практики;

- 05.08.2024 звільнена за власним бажанням;

- з 02.09.2024 по теперішній час працює роздавальником вибухових матеріалів дільниці підривних робіт з повним робочим днем, з підземними умовами праці.

Таким чином, трудова книжка позивача, зокрема, в частині записів про роботу з 01.08.2017 по 31.08.2017, з 01.05.2022 по 31.10.2022, з 01.12.2022 по 30.06.2023, з 01.07.2024 по 05.08.2024, з 01.02.2025 по 03.03.2025, є належним доказом роботи позивача на вказаних посадах і у наведений період часу, а отже юридичний факт роботи позивача протягом вказаного періоду часу є підтвердженим належними та допустимими доказами.

Щодо відсутності даних про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб, суд зазначає наступне.

Частиною першою ст.20 Закону 1058 передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Абзацом 9 частини шостої статті 20 цього Закону встановлено, що за осіб, зазначених у пунктах 8, 11-14 статті 11 цього Закону, страхові внески сплачуються в порядку і строки, визначені Кабінетом Міністрів України, за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів цільових фондів, з яких цим особам сплачуються відповідно грошове забезпечення, страхові виплати, допомога, надбавка і компенсації.

Частиною 2 статті 20 Закону 1058 передбачено, що обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Згідно з абзацом 39 частини першої статті 1 Закону 1058, страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

З наведеного випливає, що саме на роботодавця покладено обов`язок сплачувати страхові внески за працівника.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку відомостей про сплату підприємством-роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії за спірний період не є підставою для неврахування спірного періоду до загального трудового стажу позивача.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання установою-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 в справі №208/6680/16-а, від 04.09.2018 в справі № 482/434/17.

За даних обставин пенсійний орган фактично переклав відповідальність за виконання своїх обов`язків підприємством на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження періодів роботи позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.

Разом з цим, на підставі п..4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно п.4.7 Порядку право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Відтак, на думку суду, відповідач не позбавлений можливості витребувати інші документи, які б підтверджували роботу позивача у спірні періоди, як від самого позивача, так і від інших підприємств, установ, організацій, та прийняти рішення про зарахування/не зарахування спірних періодів роботи позивача до його страхового стажу із урахуванням таких додаткових документів.

Натомість, за встановлених обставин справи суд вважає, що відповідач поверхнево підійшов до розгляду заяви позивача про призначення пенсії, та не вжив усіх можливих заходів для отримання додаткових документів, в тому числі і пояснення причини не сплати страхових внесків за позивача за спірний період.

Таким чином, періоди роботи з 01.08.2017 по 31.08.2017, з 01.07.2024 по 05.08.2024, та з 01.02.2025 по 03.03.2025, мають бути зараховані до страхового та пільгового стажу позивача за Списком №1.

Щодо зарахування періоду роботи з 01.01.2025 по 03.03.2025 суд зазначає, що відповідно до розрахунку стажу позивача за формою РС-право, до пільгового стажу позивача зарахований період роботи з 02.09.2024 по 31.01.2025, тому зарахуванню підлягає саме період з 01.02.2025 по 03.03.2025.

Крім цього, у відзиві на позов відповідач зазначив, що в довідці ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» від 17.07.2024 № 488 про кількість підземних виходів вказано, що з 01 травня 2022 року по 31 жовтня 2022 року та з 01 грудня 2022 року по 30 червня 2023 року ОСОБА_1 знаходилась у відпустках без збереження заробітної плати. Документи, які засвідчують, що підприємство у ці періоди знаходилося у простої, пов`язаному з виробничою необхідністю, не надано.

За приписами ст. 84 КЗпП України, у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Як слідує зі ст.4 Закону України "Про відпустки", відпустки без збереження заробітної плати є одними з видів відпусток.

На підставі статей 25 та 26 Закону України "Про відпустки" відпустки без збереження заробітної плати надаються в обов`язковому порядку, або за згодою сторін.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 8 лютого 2016 року № 713/039/161-16 час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов`язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють в шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місяця в календарному році.

Судом встановлено, що відповідно до довідки ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» від 17.07.2024 № 488 про кількість підземних виходів вказано, з 01.05.2022 року по 31.10.2022 року та з 01.12.2022 року по 30.06.2023 року позивач знаходилась у відпустках без збереження заробітної плати.

Разом з тим, суду не надано жодних доказів, що не зараховані відповідачем періоди перебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати не пов`язані з виробничою необхідністю.

Відтак, пільговий стаж роботи позивача за періоди перебування ним у відпустках без збереження заробітної плати у спірних періодах з 01.05.2022 року по 31.10.2022 року та з 01.12.2022 року по 30.06.2023 року підтверджується записами у трудовій книжці та наданими довідками, при цьому перевищує один місяць у відповідному році, тому відповідач протиправно не зарахував періоди перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати до пільгового стажу позивача за Списком №1 з 01.05.2022 року по 31.10.2022 року та з 01.12.2022 року по 30.06.2023 року, але не більше 1 місяця в календарному році.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що рішення відповідача про відмову позивачу в призначенні пенсії не відповідає вимогам щодо всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів, є неправомірним, а тому суд вважає, що рішення від 13.03.2025 № 03 про відмову в призначенні пенсії є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відносно позовних вимог про зобов`язання призначити пенсію за віком, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача суд враховує, що у силу статті 58 Закону №1058 Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати.

Також, у відповідності до ст. 81 Закону 1788 призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Отже, правовідносини із призначення пенсій відносяться до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, та є їх дискреційними повноваженнями і суд, захищаючи права та свободи особи, не може перебирати на себе функції інших органів державної влади, та втручатися в делеговані повноваження пенсійного органу.

Зважаючи на те, що відповідачем під час розгляду заяви позивача від 05.03.2025 про призначення пенсії належним чином не досліджено всю сукупність наданих позивачем документів, а для з`ясування питання про наявність підстав для призначення позивачу пенсії необхідним є обчислення стажу (як загального, так і пільгового), що є прерогативою пенсійного органу, суд, керуючись приписами частини другої статті 9 КАС України, вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 05.03.2025 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до п. "а" ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213-VІІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, з зарахуванням до страхового та пільгового стажу за Списком №1 періодів роботи з 01.08.2017 по 31.08.2017, з 01.07.2024 по 05.08.2024, з 01.02.2025 по 03.03.2025, а також з зарахуванням до пільгового стажу за Списком №1 періодів роботи з 01.05.2022 року по 31.10.2022 року та з 01.12.2022 року по 30.06.2023 року, але не більше 1 місяця в календарному році, з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

Щодо позовних вимог про нарахування і виплату пенсії з врахуванням статті 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

На час розгляду даної справи відповідач заперечує право позивача на призначення пенсії, однак, питання щодо конкретних розмірів у межах даної справи відповідачем не досліджувалось, а тому вимоги позивача в цій частині є передчасними та необґрунтованими. Суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому, відтак, суд дійшов висновку про відмову у позові у частині вказаних позовних вимог.

Отже, у спірних правовідносинах, на думку суду, відповідач діяв з порушенням меж повноважень, визначених Законами України, необґрунтовано та не пропорційно, чим порушив вимоги ст. 18 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими органи державної влади та органи місцевого самоврядування, в тому числі, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано і пропорційно.

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б доводили необґрунтованість заявленого позову, відповідач суду не надав, а отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

Приймаючи до уваги, що позов задоволено частково, у порядку ст. 139 КАС України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн., з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області підлягає стягненню 484,48 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 03 від 13.03.2025 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.03.2025 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до п. "а" ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213-VІІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, з зарахуванням до страхового та пільгового стажу за Списком №1 періодів роботи з 01.08.2017 по 31.08.2017, з 01.07.2024 по 05.08.2024, з 01.02.2025 по 03.03.2025, а також з зарахуванням до пільгового стажу за Списком №1 періодів роботи з 01.05.2022 року по 31.10.2022 року та з 01.12.2022 року по 30.06.2023 року, але не більше 1 місяця в календарному році, з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, 3, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), судовий збір у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривні 48 копійок.

Судове рішення складено та підписано 09 липня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.М. Чучко