Справа № 761/40990/24
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Файдюка В.В., Штульман І.В.,

за участю секретаря судового засідання Григор`єва С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

В С Т А Н О В И В:

30 жовтня 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - відповідач/апелянт/ДПП) з вимогою скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, серія ЕНА № 3145689 від 27 вересня 2024 року, винесену поліцейським взводу № 1 роти № 3 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у Чернівецькій області ДПП капралом поліції Бабаком Миколою Віталійовичем, а провадження у справі про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП) - закрити.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що оскаржувана постанова є протиправною, оскільки була винесена без дотримання вимог чинного законодавства щодо порядку притягнення особи до адміністративної відповідальності. Позивач вказує на те, що йому не було надано можливості ознайомитися з матеріалами справи та доказами вчинення правопорушення, не пред`явлено жодного відеозапису, не забезпечено реалізацію його права на захист. На переконання позивача, постанова винесена формально, без належного з`ясування обставин, не підтверджена належними та допустимими доказами, що є грубим порушенням вимог КУпАП.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії від ЕНА № 3145689 від 27 вересня 2024 року, винесену поліцейським взводу № 1 роти № 3 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у Чернівецькій області ДПП капралом поліції Бабаком М.В., якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340, 00 грн.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною першою статті 122 КУпАП закрито.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з ДПП на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 10 000, 00 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з ДПП на користь держави судовий збір у розмірі 605, 60 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП. Постанова про накладення адміністративного стягнення була винесена без належного з`ясування усіх обставин справи, не підтверджена належними, допустимими та достовірними доказами, як того вимагають положення статей 280 та 251 КУпАП. Не забезпечено дотримання принципу презумпції невинуватості, всі сумніви не витлумачені на користь позивача, а рішення поліції прийнято фактично без належного обґрунтування. Крім того, відповідачем не надано суду жодного відеозапису або інших доказів, які б підтверджували факт правопорушення. З урахуванням наведеного, постанова є протиправною, винесеною з порушенням вимог чинного законодавства та підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

В апеляційній скарзі ДПП, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що суд першої інстанції безпідставно визнав недоведеними обставини вчинення позивачем адміністративного правопорушення, попри наявність належних і допустимих доказів, зокрема відеозапису з приладу TruCam, який зафіксував факт перевищення швидкості в межах населеного пункту. Апелянт звертає увагу на сертифіковане технічне обладнання (TruCam LTI 20/20 серійний № TC008372), яке пройшло державну метрологічну повірку, та підтверджує, що зафіксовані координати місця правопорушення (48°25?49.23?N, 26°23?42.93?E) дійсно відповідають межам населеного пункту села Недобоївці. Також наголошує, що надані суду фото- та відеодокази зберігаються на захищеному носії та є достовірними, оскільки TruCam використовує алгоритм шифрування AES. Крім того, є безпідставними твердження позивача про обмеження у реалізації права на захист, оскільки право на правову допомогу не є обов`язком працівника поліції, а позивачем не заявлено жодного клопотання про участь адвоката. Розгляд справи на місці вчинення правопорушення є передбаченим порядком і відповідні докази були долучені до матеріалів справи. Щодо витрат на правничу допомогу, апелянт вважає заявлену суму 10 000 грн явно завищеною, непропорційною складності справи, обсягу фактично наданих послуг та часу, витраченого адвокатом. Апелянт просить відмовити у задоволенні вимоги про компенсацію таких витрат у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Євдокимов Д.А., підтримуючи рішення суду першої інстанції, зазначив, що суд обґрунтовано визнав відсутність належних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП. Апеляційна скарга не спростовує встановлені судом першої інстанції обставини справи, зокрема порушення порядку фіксації правопорушення, відсутність дорожнього знаку 5.70 «фото-відеофіксація», а також недоведеність факту перебування автомобіля в межах населеного пункту під час фіксації швидкості. Крім того, апелянт подав скаргу з порушенням строків та вимог КАС України: апеляційна скарга направлена без додатків, її копія не надсилалась позивачу через ЄСІТС, а строк подання відзиву на позовну заяву був пропущений без поважних причин. Крім того, у відзиві обґрунтовується відсутність складу адміністративного правопорушення, оскільки технічний засіб TruCam використовувався без попереджувального знаку, не дотримано вимог до місця розміщення приладу, а фіксація швидкості не була належним чином ідентифікована в просторі. Щодо вимог апелянта про скасування компенсації витрат на правову допомогу, адвокат зазначив, що розмір витрат є обґрунтованим, підтверджений документально, відповідає складності справи та витраченому часу, а тому підлягає компенсації у повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів відхиляє клопотання представника позивача - адвоката Євдокимова Д.А. про відкладення розгляду справи із-за його перебування в судовому засіданні в Деснянському районному суді м. Києва на стадії судових дебатів, оскільки така участь в один і той самий час в іншій справі не підтверджена жодними документами.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з частинами першою і другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та їх правову оцінку, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 27 вересня 2024 року поліцейським взводу № 1 роти № 3 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у Чернівецькій області ДПП капралом поліції Бабаком М.В. складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 3145689, відповідно до якої ОСОБА_1 27 вересня 2024 року о 14 год 26 хв., керуючи транспортним засобом Citroen Berlingo, номерний знак НОМЕР_1 , в населеному пункті селі Недобоївці, рухався зі швидкістю 85 км/год, чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху більше, ніж на 20 км/год та порушив пункт 12.4 Правил дорожнього руху і скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 122 КУпАП, яка встановлює відповідальність, зокрема, за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

Постановлено накласти штраф у сумі 340, 00 гривень.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивач звернувся до суду.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі - Закон № 3353-XII) учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону № 3353-XII встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила).

Пунктами 1.1, 1.9 Правил встановлено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території, тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з пунктом 1.3 Правил учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

За змістом розділу 33 ПДР України знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» вказує на те, що забороняється рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знакові.

Згідно з підпунктом «б» пункту 12.9 Правил водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Зона дії знаків 3.1-3.15, 3.19-3.21, 3.25, 3.27, 3.29, 3.33-3.37 - від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Дія знаків не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету.

Пунктом 12.4 Правил встановлено, що в населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Відповідно до пункту 12.6 Правил поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.51 («Початок населеного пункту». Найменування і початок населеного пункту, в якому на даній дорозі не діють вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах. На синьому фоні), дозволяється рух із швидкістю:

а) автобусам (мікроавтобусам), що здійснюють перевезення організованих груп дітей, легковим автомобілям з причепом і мотоциклам - не більше 80 км/год.;

б) транспортним засобам, якими керують водії із стажем до 2 років, - не більше 70 км/год;

в) вантажним автомобілям, що перевозять людей у кузові, та мопедам, - не більше 60 км/год;

г) автобусам (за винятком мікроавтобусів) - не більше 90 км/год;

ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.

Відповідно до частини 1 статті 122 КУпАП, зокрема, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340, 00 грн.

Отже, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, створює склад правопорушення, відповідальність за яке передбачена вказаною нормою.

Зі змісту постанови вбачається, що позивач у населеному пункті рухався зі швидкістю 85 км/год, тобто перевищив встановлене обмеження швидкості руху (50 км/год) більше, ніж на 20 км/год.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення відповідно до статті 251 КУпАП є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані відповідно до закону, а належними - якщо вони містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) передбачено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення, зокрема, фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.

Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї норми закону, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних літальних апаратах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Відповідно до підпункту 9 частини першої статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото-і кінозйомки, відеозапису.

За змістом статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Частинами другою, третьою статті 283 КУпАП встановлено, що постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Колегія суддів звертає увагу, що тільки належна фіксація вчинення адміністративного правопорушення позивачем може підтвердити правомірність накладення на нього адміністративного стягнення та вважається належним доказом по справі.

Відповідно до оскаржуваної постанови, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, у зв`язку з порушенням Правил за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину в межах населеного пункту. Вказано, що швидкість автомобіля під керуванням позивача вимірювалась приладом TruCam 0008372.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, зокрема перевищення встановленої швидкості руху транспортного засобу. Саме відсутність таких доказів стала підставою для висновку суду про протиправність постанови про накладення адміністративного стягнення.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив про те, що ним 15 квітня 2025 року направлено до суду першої інстанції відзив на позовну заяву разом із доданими до нього доказами на підтвердження здійснення адміністративного правопорушення позивачем, а саме: копію постанови про накладення адміністративного стягнення, фотознімки з технічного засобу TruCam, данні про швидкість транспортного засобу, а також сертифікат відповідності зазначеного приладу вимогам чинного законодавства.

Проте, в матеріалах справи відсутній такий відзив з доданими до нього доказами.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року про відкриття провадження у справі відповідачу було встановлено п`ятиденний строк для подання відзиву. Вказану ухвалу відповідач отримав 18 березня 2025 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою доставки електронного документу в підсистемі «Електронний суд».

В свою чергу, частиною п`ятою статті 162 КАС України встановлено, що строк подання відзиву встановлюється судом і не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Такий строк має бути достатнім як для підготовки відповідачем свого заперечення, так і для ознайомлення інших учасників справи з ним до початку першого підготовчого засідання.

Тому, подаючи відзив 15 квітня 2025 року відповідач пропустив не лише встановлений судом п`ятиденний строк, а й визначений частиною п`ятою статті 162 КАС України п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву на позов.

Крім того, частиною восьмою статті 79 КАС України встановлено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, якщо особа, яка їх подає, не обґрунтувала неможливість подання їх у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Водночас, в апеляційній скарзі відповідач не навів жодних обставин, які б свідчили про наявність поважних причин неподання відзиву та доказів у встановлений законом або судом строк, а також не обґрунтував неможливість їх своєчасного подання з причин, що не залежали від нього.

Також слід врахувати, що відповідно до частини четвертої статті 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Про наявність таких виняткових випадків апелянт не вказав.

Таким чином, докази, які подані відповідачем разом з апеляційною скаргою, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до розгляду. Їх процесуальний статус прирівнюється до ненаданих, що підтверджує обґрунтованість висновків суду першої інстанції про відсутність у матеріалах справи доказів про вчинення позивачем правопорушення.

Водночас, навіть за умови врахування наданих відповідачем доказів, колегія суддів зазначає, що вони не підтверджують факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Зокрема, із вказаних матеріалів не вбачається, що позивач, керуючи транспортним засобом, здійснював рух автошляхом, що проходить через село Недобоївці, де відповідно до положень пунктів 12.4 та 12.6 Правил дорожнього руху встановлено обмеження швидкості до 50 км/год.

Варто зауважити, що за наявності дорожнього знака із назвою населеного пункту на білому фоні встановлюється обмеження швидкості 50 км/год (пункт 12.4), тоді як такий самий знак на синьому фоні відповідно до пункту 12.6 Правил дозволяє рух зі швидкістю - 90, 110 або 130 км/год залежно від категорії дороги та типу транспортного засобу. Така різниця є принциповою, оскільки за наявності знака початку населеного пункту на синьому фоні перевищення швидкості не мало місця.

Однак, всупереч вимогам частини другої статті 77 КАС України відповідач не надав належних, достовірних і достатніх доказів, які б підтверджували, що правопорушення було вчинене саме в межах населеного пункту, де діє обмеження 50 км/год.

Щодо доводів апеляційної скарги, які зводяться до наявності підстав для залишення позову без розгляду, слід зазначити про їх необґрунтованість. У справі №?761/40820/24 провадження взагалі не відкривалося, оскільки позовну заяву повернуто ухвалою від 01 листопада 2024 року. Відтак, ця справа не може вважатися такою, що перебуває на розгляді суду, і не створює процесуальної конкуренції відповідно до норм статті 240 КАС України. Інша ж справа за №?761/448/24 відрізняється як за складом сторін, так і за предметом спору, що виключає її тотожність із цією справою. Тому посилання апелянта на наявність інших проваджень не є підставою для залишення позову без розгляду.

Щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу при розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 10 000, 00 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною третьою статті 134 КАС України встановлено для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Ця норма закону кореспондується з частиною сьомою статті 139 КАС України, згідно з якою розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Про це саме зазначено в частині третій статті 143 КАС України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені умови дотримані, оскільки у адміністративному позові представник позивача повідомив суд, що поніс витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 10 000, 00 грн і надав відповідні докази про виконану роботу та вартість послуг адвоката.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такий самий правовий підхід застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункту 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

Про таке йдеться також в іншій практиці ЄСПЛ, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом Євдокимовим Дмитром Андрійовичем (далі - Адвокат) та ОСОБА_1 (далі - Клієнт) укладено Договір про надання правничої допомоги від 15 жовтня 2024 року.

Пунктом 1 Договору визначено, що Клієнт доручає, а Адвокат бере на себе зобов`язання здійснювати захист (представництво інтересів) Клієнта у справі про адміністративне правопорушення щодо оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення за статтею 122 КУпАП, винесеної відносно Клієнта працівниками патрульної поліції, в органах Національної поліції та у Шевченківському районному суді м. Києва.

Відповідно до Додаткової угоди від 15 жовтня 2024 року до Договору про надання правової допомоги від 15 жовтня 2024 року сторонами Договору погоджено, що загальний розмір гонорару Адвоката складає 10 000, 00 грн, які підлягають сплаті у готівковій або ж безготівковій формі в такому порядку:

- перший платіж у розмірі 5 000, 00 грн - протягом п`яти календарних днів після укладення Договору;

- другий платіж у розмірі 5 000, 00 грн - протягом п`яти календарних днів з моменту винесення судом першої інстанції судового рішення (постанови) у справі.

Згідно із звітом про виконання договору про надання правової допомоги від 15 жовтня 2024 року Адвокатом виконано такий обсяг робіт в порядку правової допомоги:

1. Усна консультація Клієнта, вивчення первинних документів: 1 година - 1 000, 00 грн;

2. Підготовка та подання адвокатського запиту до Управління патрульної поліції у Чернівецькій області ДПП: 1 година - 1 000, 00 грн;

3. Підготовка позовної заяви з додатками та подання її до суду: 3 години - 3 000, 00 грн.

Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 640/16093/21 вказав, що в будь-якому випадку суд зобов`язаний перевірити докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, з огляду на положення частини четвертої статті 134 КАС України, згідно з якою для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Верховний Суд у пунктах 48-49 додаткової постанови від 08 квітня 2021 року у справі № 922/2321/20 констатував, що зазначені окремо в акті надання правової допомоги послуги адвоката зі здійснення аналізу нормативного матеріалу, консультації, пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів охоплюються послугою зі здійснення підготовки відзивів на касаційні скарги; правова позиція боржника викладена у відзивах на касаційні скарги вже була сформована до касаційного розгляду справи, а доказів додаткового комплексного та усестороннього вивчення юридичної природи спірних правовідносин не надано та з матеріалів справи не вбачається.

Проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів вважає, що надані адвокатом види послуг не є окремими процесуальними діями, а такими, що направлені на досягнення одного результату, яким в даному випадку є оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі.

Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В даній правовій ситуації колегія суддів вважає, що визначений стороною та його адвокатом розмір гонорару у сумі 10 000, 00 грн, який був стягнутий судом першої інстанції, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на конкретні обставини справи.

Тому, враховуючи співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, незначну складність справи, предмет спору, яким є постанова про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, незначний обсяг обставин, які відносяться до предмета доказування, відсутність необхідності вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, розгляд цієї справи судом першої інстанції без участі як позивача, так і його представника, як наслідок, відсутність проведення судових засідань, колегія суддів вважає, що сума, яка підлягає компенсації позивачу на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 грн, є справедливою та співмірною.

Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи по суті позовних вимог та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права в цій частині, однак дійшов до не цілком обґрунтованого висновку щодо суми стягнення витрат на правничу допомогу, то відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні в частині суми розподілу витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року у справі № 761/40990/24 змінити в частині розподілу судових витрат, зменшивши суму стягнення витрат на правничу допомогу з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 з 10 000, 00 грн до 4 000, 00 грн.

Викласти абзац 4 резолютивної частини Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року в наступній редакції.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Департаменту патрульної поліції (адреса: 03048, місто Київ, вулиця Федора Ернста, будинок 3, ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000, 00 (чотири тисячі гривень нуль копійок).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Файдюк В.В.

Штульман І.В.