Справа № 320/55012/24
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2025-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2025 року справа №320/55012/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Міністерства оборони України (далі по тексту також відповідач, МОУ), в якому просить суд:

- визнати недійсною заяву позивача від 27.08.2024 про припинення державної служби та звільнення з роботи на ім`я державного секретаря МОУ (вх. №220/19/548-з від 28.08.2024);

- визнати незаконним і скасувати пункт 14 параграфа 3 наказу державного секретаря МОУ (по особовому складу державних службовців) від 28.08.2024 №290 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу моніторингу дотримання політик закупівель управління аналітичного забезпечення та моніторингу політик закупівель Департаменту політики закупівель МОУ за угодою сторін з 28.08.2024;

- поновити позивача на посаді головного спеціаліста відділу моніторингу дотримання політик закупівель управління аналітичного забезпечення та моніторингу політик закупівель Департаменту політики закупівель МОУ;

- стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що його було призначено на посаду головного спеціаліста відділу моніторингу дотримання політик закупівель управління аналітичного забезпечення та моніторингу політик закупівель Департаменту політики закупівель МОУ 24.01.2024 та перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, позивач сумлінно та якісно виконував посадові обов`язки.

Позивач пояснив, що на початку серпня 2024 року йому було запропоновано призначення на посаду головного спеціаліста відділу міжнародного співробітництва та розвитку партнерства Департаменту політики закупівель МОУ без конкурсного відбору та надано 2 бланки заяв (на звільнення із займаної посади та на призначення на нову). В подальшому у зв`язку з виникненням у позивача організаційних протирічь та непорозумінь щодо способу переведення, піднімалося питання про пониження його у посаді та здійснювались погрози звільненням за ініціативою роботодавця, що в подальшому призвело до психологічного тиску на позивача та мало наслідком написання ним заяви 27.08.2024 про звільнення з посади за угодою сторін з 28.08.2024. Проте, одразу після написання означеної заяви позивач стверджує, що зім`яв її, порвав та викинув у смітник і продовжив виконувати свої трудові обов`язки. Позивач зазначив, що 29.08.2024, перебуваючи на лікарняному, на власний телефон (у месенджер WhatsApp) отримав фотокопію витягу зі спірного наказу про звільнення поганої якості та фотокопію написаної ним 27.08.2024 заяви у склеєному вигляді. Дізнавшись зі змісту спірного наказу про звільнення на підставі заяв від 27.08.2024 та від 28.08.2024, позивач невідкладно засобами поштового зв`язку скерував відповідачу повідомлення про перебування його на лікарняному.

На переконання позивача, недосягнення між сторонами згоди щодо припинення державної служби за угодою сторін позбавляє суб`єкта призначення права на звільнення державного службовця за угодою сторін.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 поновлено позивачу строк звернення до суду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що позивачем не заперечується факт написання ним особисто заяви про припинення державної служби та звільнення його із займаної посади. При цьому, відповідач наголошує на відсутності документального підтвердження доводів позивача щодо того, що означену заяву він порвав у присутності невстановленого заступника керівника відповідача.

Відповідач пояснив, що позивача звільнено за угодою сторін на підставі самостійно написаної ним заяви відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» з дати, вказаній в означеній заяві.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Присутній у судовому засіданні 11.06.2025 представник відповідача заявив клопотання про здійснення подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження. Позивач в судове засідання 11.06.2025 не з`явився.

Згідно з частиною третьою статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з частиною дев`ятою статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

На підставі наведеного, у судовому засіданні 11.06.2025 судом була постановлена усна ухвала про здійснення подальшого розгляду заяви у порядку письмового провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.07.2025 закрито провадження в адміністративній справі №320/60033/24 в частині позовних вимог про визнання недійсною заяви ОСОБА_1 від 27.08.2024 про припинення державної служби та звільнення з роботи на ім`я державного секретаря МОУ (вх. №220/19/548-з від 28.08.2024). Роз`яснено позивачу, що спір у цій частині не підлягає розгляду як у порядку адміністративного судочинства, так і в судовому порядку взагалі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Пунктом 1 наказу державного секретаря МОУ (по особовому складу державних службовців) від 24.01.2024 №22 позивача призначено на посаду головного спеціаліста відділу моніторингу дотримання політик закупівель управління аналітичного забезпечення та моніторингу політик закупівель Департаменту політики закупівель МОУ з 24.01.2024.

27.08.2024 позивачем була подана на ім`я Державного секретаря Міністерства оборони України Людмили Дараган заява наступного змісту: «Прошу Вас припинити мені державну службу за звільнити мене з роботи 28.08.2024 відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» за угодою сторін».

28 серпня 2024 року МОУ зареєстровано вказану заяву ОСОБА_2 від 27.08.2024 за №223/19/548-з.

Відповідно до пункту 14 наказу державного секретаря МОУ (по особовому складу державних службовців) від 28.08.2024 №290 припинено державну службу та звільнено позивача з 28.08.2024 за угодою сторін на підставі частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу». Підставою зазначена заява позивача (№220/19/548-з від 28.08.2024).

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цього наказу в оскаржуваній частині, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 (далі по тексту також Закон №889-VIII в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Відповідно до частин другої-третьої статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За правилами пункту 3 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

В силу положень статті 86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Таким чином, положеннями статті 86 Закону №889-VIII встановлено як правила припинення державної служби за ініціативою державного службовця, так і правила припинення державної служби за угодою сторін.

Що стосується припинення державної служби за угодою сторін, то норма частини другої статті 86 Закону №889-VIII в повній мірі відповідає положенню пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, за вимогами якої угода сторін є підставою для припинення трудового договору, з тією лише відмінністю, що для припинення державної служби встановлена додаткова умова, а саме, припинення трудових відносин з певним державним службовцем не повинно перешкоджати належному виконанню державним органом своїх обов`язків.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника.

Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Отже, припинення трудового договору за угодою сторін відрізняється від розірвання такого договору з ініціативи працівника або адміністрації насамперед волевиявленням обох сторін та домовленістю про його припинення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін до припинення договору за угодою сторін; і чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Такий правовий висновок викладено в численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 27.03.2019 у справі №524/3490/17-ц, від 24.03.2020 у справі №553/629/18, від 31.08.2020 у справі №359/5905/18, від 19.10.2022 у справі №461/4315/18, від 26.10.2022 у справі №761/35483/20 тощо.

У справі, що розглядається, доводи позивача ґрунтуються на тому, що заява про звільнення була написана ним особисто, проте після написання була пом`ята, розірвана та викинута у смітник, оскільки після її написання позивач стверджує, що усвідомив передчасність означених дій.

У судовому засіданні 06.05.2025 судом оглянуто оригінал заяви позивача від 27.08.2024 та констатовано, що означена заява дійсно була розірвана та склеєна.

У судовому засіданні 27.08.2024 допитаний в якості свідка за його згодою, позивач пояснив, що 27.08.2024 підписав заяву про звільнення. При цьому було написано дві заяви: на звільнення із займаної посади та на призначення на нову. Позивач повідомив, що на наступний день, 28.08.2024, він усвідомив про передчасність своїх дій, тому підійшов до директора Департаменту політики закупівель МОУ Канєвського Г.О. і, побачивши свою заяву, порвав її і викинув у смітник в його кабінеті. Після цього він відпросився з роботи через погане самопочуття. На наступний день, 29.08.2024, начальник адміністративного відділу Департаменту політики закупівель МОУ Чижевський А.В. зателефонував йому та повідомив про необхідність написання заяв наново, проте позивач повідомив, що перебуває на лікарняному. У подальшому начальником відділу кадрів повідомлено позивача про звільнення.

Позивач під час допиту в якості свідка також повідомив, що при написанні заяви про звільнення [27.08.2024] на нього ніхто не тиснув, але зауважив, що таке рішення було прийнято ним поспіхом, у зв`язку з чим він вирішив порвати заяву на наступний день.

У судовому засіданні 20.05.2025 судом було допитано також в якості свідка ОСОБА_3 директора Департаменту політики закупівель МОУ, який надав інші свідчення. Так, свідок пояснив, що 27.08.2024 ОСОБА_4 приніс підписану позивачем заяву на звільнення, яку він погодив. На наступний день, 28.08.2024, вказана заява позивача про звільнення випадково була пошкоджена ним разом з іншими документами. Свідок повідомив, що після цього він викликав ОСОБА_4 , який сказав, що заява позивача про звільнення вже зареєстрована, внаслідок чого він віддав її та попросив склеїти. Свідок зазначив, що з позивачем спілкувався лише по телефону, а не особисто та спростовував свідчення позивача, стверджуючи, що сам пошкодив заяву від 27.08.2024 про звільнення випадково та дав вказівку ОСОБА_5 зідзвонитися з позивачем, щоб повернув ключ і переписав заяву на звільнення, але ОСОБА_1 не виходив на зв`язок. Пошкодження заяви відбулося ввечері 28.08.2024.

Означені пояснення свідка ОСОБА_3 співпадають із наданими ним письмовими поясненнями від 18.03.2025 №220/19/673, копія яких знаходиться в матеріалах справи.

Також у судовому засіданні 20.05.2025 судом було допитано також в якості свідка ОСОБА_6 головного спеціаліста відділу кадрового менеджменту державних службовців управління структури та персоналу апарату МОУ Департаменту кадрової політики МОУ, яка пояснила, що 28.08.2024 надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення, після чого нею було підготовано наказ на звільнення. ОСОБА_4 приніс заяву після 18:00 год., заява була пошкоджена. 29.08.2024 нею було направлено месенджером витяг з наказу про звільнення. Фото заяви на звільнення надсилав ОСОБА_4 28.08.2024 після 18:00 год. засобами зв`язку.

Означені пояснення свідка ОСОБА_6 співпадають із наданими нею письмовими поясненнями від 17.03.2025, копія яких міститься в матеріалах справи.

Суд зазначає, що факт пошкодження заяви позивача про звільнення чи то самим позивачем, чи то ОСОБА_3 , чи то іншою особою сам по собі не має юридичного значення у даному випадку, оскільки таке пошкодження відбулося після висловлення позивачем волевиявлення на звільнення шляхом добровільного написання заяви про звільнення за згодою сторін, а така заява була зареєстрована в системі документообігу МОУ «Аскод».

Крім того, суд приймає до уваги також те, що матеріали справи не містять жодних доказів звернення позивача до органів Національної поліції України із заявою щодо вчинення на нього тиску (мобінгу, цькування), чи до закладів охорони здоров`я (виклик швидкої тощо) стосовно фізичного чи психологічного стану, пов`язаного з тиском відповідача на нього.

У свою чергу, про необхідність надання таких доказів зазначено у постанові Верховного Суду від 19.10.2022 у справі №461/4315/18.

Суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 8 Закону №889-VIII у разі виявлення державним службовцем під час його службової діяльності або поза її межами фактів порушення вимог цього Закону з боку державних органів, їх посадових осіб він зобов`язаний звернутися для забезпечення законності до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Проте, доказів вчинення позивачем таких дій матеріали справи не містять.

Отже, з обставин цієї справи слідує, що підставою для прийняття наказу в оскаржуваній частині стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити його із займаної посади за угодою сторін.

При цьому, зі змісту заяви, датованої 27.08.2024, копія якої міститься в матеріалах справи видно, що позивачем власноручно підписано заяву про звільнення його з посади за угодою сторін з 28.08.2024.

Так, вказана заява містить дату її складання 27.08.2024, підпис позивача, підставу для звільнення - угода сторін, та дату звільнення 28.08.2024, а також була прийнята відповідачем та зареєстрована, про що свідчить вхідний номер та дата прийняття 28.08.2024 №223/19/548-з, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення державної служби.

Крім того, суд наголошує на наявності протирічь у поясненнях позивача, допитаного в якості свідка, та викладених в адміністративному позові доводів, які полягають у даті пошкодження заяви, оскільки допитаний в якості свідка, позивач стверджує про те, що розірвав заяву на наступний день після її написання (28.08.2024), у той час як в адміністративному позові зазначено, що означені дії були ним вчинені «одразу» після її написання.

Слід зазначити, що припинення державної служби за частиною другою статті 86 Закону №889-VIII застосовується у випадку взаємної згоди сторін, а пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від державного службовця, так і від уповноваженої особи відповідного державного органу.

Водночас припинення державної служби за угодою сторін не передбачає попередження про звільнення ані від державного службовця, ані від державного органу, а день закінчення державної служби визначається сторонами виключно за взаємною згодою.

Таким чином, позивач, як державний службовець, та уповноважена особа відповідного державного органу домовилися про певну дату припинення трудового договору і, відповідно, правовідносин державної служби.

Така угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Анулювати таку домовленість можна також лише за взаємною згодою про це сторін.

Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо відмінностей припинення державної служби з підстав, визначених частиною першою (за ініціативи державного службовця) і частиною другою (за угодою сторін) статті 86 Закону №889.

Зокрема у постанові від 19.02.2020 у справі №815/4354/17 Верховний Суд зазначив, що з аналізу статті 86 Закону №889 випливає, що передбачене її частиною другою правило, що за змістом відповідає сенсу словосполучення «за угодою сторін», означає домовленість між суб`єктом призначення і державним службовцем щодо звільнення останнього із займаної посади в інший, ніж передбачений частиною першою цієї статті, строк, і саме з цих підстав. Тобто підстава звільнення та дата звільнення є обов`язковими умовами домовленості щодо звільнення державного службовця за частиною другою статті 86 Закону №889.

У постанові від 19.02.2020 у справі №820/3360/17 Верховний Суд зазначив, що при домовленості між державним службовцем і суб`єктом призначення про припинення державної служби за угодою сторін, державний службовець звільняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного службовця і суб`єкта призначення. Право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом державного службовця, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж суб`єкт призначення і працівник домовилися про певну дату звільнення, державний службовець не має права відкликати свою заяву в односторонньому порядку.

Отже, принциповою відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін та звільненням з ініціативи державного службовця є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише державного службовця у випадку припинення державної служби за його ініціативою.

Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що суб`єктом призначення та державним службовцем досягнуто спільної згоди щодо припинення державної служби у визначений строк.

У контексті зазначеного суд приходить до висновку, що відмова позивача від поданої ним заяви про звільнення за угодою сторін (шляхом фізичного пошкодження такої заяви) могла б мати місце лише у випадку надання на це згоди відповідачем.

Враховуючи встановлення судом існування домовленості між позивачем та відповідачем про припинення державної служби за звільнення з посади за взаємною згодою шляхом написання позивачем власноручно заяви від 27.08.2024 про звільнення за угодою сторін та винесення відповідачем наказу в оскаржуваній частині, наявності волевиявлення позивача на звільнення з посади, відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів вчинення тиску з боку відповідача як то звернення позивача до правоохоронних органів, медичних установ, пояснення свідків тощо, у суду відсутні підстави вважати, що звільнення позивача на підставі частини другої статті 86 Закону №889-VIII відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Водночас, подальша зміна власного рішення позивачем (шляхом розірвання заяви) за відсутності згоди відповідача на анулювання цієї домовленості не впливає на чинність угоди сторін про припинення трудових відносин.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.10.2022 у справі №461/4315/18.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.