Справа № 520/2395/25
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Кухар М.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2025 р. Справа № 520/2395/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2025, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/2395/25

за позовом ОСОБА_1

до Господарського суду Луганської області , Державної судової адміністрації України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Господарського суду Луганської області (далі - відповідач1), Державної судової адміністрації України (далі - відповідач2, ДСА Укрпаїни), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Господарського суду Луганської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди в період з 01.11.2024 по 31.01.2025, грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 23.12.2024 та допомоги на оздоровлення за 2025 рік, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 грн;

- стягнути з Господарського суду Луганської області, в тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), на мою користь заборгованість з належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.11.2024 по 31.01.2025 в розмірі 120 974,56 грн.; заборгованість з належної мені грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 по 23.12.2024 в розмірі 40 092,60 грн.; заборгованість з належної мені допомоги на оздоровлення за 2025 рік в розмірі 34 725,00 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування виплати належних ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.11.2024 по 31.11.2025 та допомоги на оздоровлення за 2025 рік зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2024 та 2025 роках у розмірі 3028,00 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування виплати належної ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 по 23.12.2024 зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2023 році в розмірі 2684,00 грн. та у 2024 році в розмірі 3028,00 грн;

- зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування, в тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), виплати належних ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.11.2024 по 31.01.2025 в розмірі 120 974,56 грн., грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 по 23.12.2024 в розмірі 40 092,60 грн. та допомоги на оздоровлення за 2025 рік в розмірі 34 725,00 грн.;

- рішення суду допустити до негайного виконання в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2025 позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Господарського суду Луганської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди в період з 01.11.2024 по 31.01.2025, грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 23.12.2024 та допомоги на оздоровлення за 2025 рік, обчислених виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102 грн.

Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування виплати належних ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.11.2024 по 31.11.2025 та допомоги на оздоровлення за 2025 рік зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2024 та 2025 роках у розмірі 3028 грн.

Визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування виплати належної ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 по 23.12.2024 зі здійсненням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2023 році в розмірі 2684 грн. та у 2024 році в розмірі 3028 грн.

Зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування, в тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), виплати належних ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.11.2024 по 31.01.2025, грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 по 23.12.2024 та допомоги на оздоровлення за 2025 рік .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2025 у справі № 520/2395/25 в частині відмови у задоволенні позову. У скасованій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю, а саме: стягнути з Господарського суду Луганської області, в тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), на користь позивача заборгованість з належної ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.11.2024 по 31.01.2025 в розмірі 120 974,56 грн.; заборгованість з належної йому грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 по 23.12.2024 в розмірі 40 092,60 грн.; заборгованість з належної йому допомоги на оздоровлення за 2025 рік в розмірі 34 725 грн.; зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування, в тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), виплати належних ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.11.2024 по 31.01.2025 в розмірі 120 974,56 грн., грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 по 23.12.2024 в розмірі 40 092,60 грн. та допомоги на оздоровлення за 2025 рік в розмірі 34 725 грн. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2025 у справі № 520/2395/25 - залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що у постанові Верховного Суду від 06.03.2025 у справі № 620/1206/24 зроблено висновки, що єдиним належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є стягнення суддівської винагороди за спірний період у розрахунку до визначеного щомісячного розміру з урахуванням сплачених сум. Вказав, що задовольняючи частково вимогу до відповідача-2 (зобов`язано Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування, в тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), виплати належних ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.11.2024 по 31.01.2025р., грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 по 23.12.2024 та допомоги на оздоровлення за 2025 рік) без зазначення конкретних розмірів грошових сум, в яких Державна судова адміністрація України має здійснити фінансування відповідних виплат, місцевий суд фактично позбавив цей спосіб захисту реального змісту та знівелював можливість виконання рішення в цій частині, взагалі не навівши в оскаржуваному рішенні жодних мотивів для цього. Вказує, що заявлена ним у позові вимога чітко передбачала: зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування, в тому числі за рахунок бюджетних призначень на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя (Код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 0501020), виплати належних ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.11.2024 по 31.01.2025 в розмірі 120 974,56 грн., грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 по 23.12.2024 в розмірі 40 092,60 грн. та допомоги на оздоровлення за 2025 рік в розмірі 34 725 грн., а до позовної заяви були додані складені самим відповідачем-1 довідки, що підтверджують зазначені суми.

Крім того, позивач надав додаткові пояснення, в яким просив врахувати звернення Голови Ради суддів України Моніча Б.С. до Пленуму Верховного Суду з ініціативою внесення конституційного подання до Конституційного Суду України щодо визнання неконституційним абзацу четвертого частини першої статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", яким визначено розмір прожиткового мінімуму 2102 грн для цілей визначення базового окладу судді.

Відповідачі не скористались правом надання відзивів на апеляційну скаргу.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів зазначає, що як вбачається з апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції фактично оскаржується в частині відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Указом Президента України від 23.08.2012 № 484/2012 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Господарського суду Луганської області строком на п`ять років.

Відповідно до наказу Господарського суду Луганської області від 24.12.2013 № 120-к зараховано до штату Господарського суду Луганської області.

Наказом Господарського суду Луганської області від 17.12.2018 № 119-к поновлено щомісячну доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук у розмірі 15% посадового окладу судді.

Відповідно до Указу Президента України від 22.04.2019 № 159/2019 «Про призначення суддів» призначено на посаду судді Господарського суду Луганської області.

Наказом Господарського суду Луганської області від 24.12.2019 № 176-к встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу судді.

Рішенням зборів суддів Господарського суду Луганської області від 15.05.2023 № 2 обрано на посаду заступника голови суду строком на три роки з 05.06.2023 до 04.06.2026. На виконання зазначеного рішення зборів суду був виданий наказ Господарського суду Луганської області від 02.06.2023 № 44-к. Також цим наказом встановлено щомісячну доплату за перебування на адміністративній посаді у розмірі 5% посадового окладу судді.

Наказом Господарського суду Луганської області від 24.12.2024 № 91-к встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу судді.

Починаючи з 01.11.2024, і по 31.01.2025 Господарський суд Луганської області (відповідач-1) як розпорядник бюджетних коштів здійснював нарахування і виплату належної суддівської винагороди виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, встановленого законами про Державний бюджет на 2024 та 2025 роки у розмірі 2102 грн.

Також у листопаді 2024 року відповідач-1 здійснив нарахування, а у грудні 2024 року - виплату належної грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 - 23.12.2024, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, встановленого законами про Державний бюджет на 2023 та 2024 роки у розмірі 2102 грн.

Крім того, відповідач-1 у січні 2025 року здійснив нарахування і виплату належної допомоги на оздоровлення за 2025 рік, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, встановленого законом України про Державний бюджет на 2025 рік у розмірі 2102 грн.

За позицією позивача, наведені дії відповідача-1 є протиправними, також має місце протиправна бездіяльність відповідача-2 щодо незабезпечення фінансування виплати зазначених належних розмірів суддівської винагороди в сумі 120 974, 56 грн, грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток в сумі 40 092,60 грн та допомоги на оздоровлення в сумі 34 725 грн, які на його думку, мали наслідком виплату суддівської винагороди, грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток та допомоги на оздоровлення в розмірі меншому, ніж визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VІІІ, тому норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть, виключно статтею 136 Закону № 1402-VІІІ визначається розмір допомоги на оздоровлення, яка підлягає виплаті суддям - у розмірі його посадового окладу, розмір компенсації за невикористані відпустки є похідним від розміру заробітної плати, а для суддів - від розміру суддівської винагороди та дійшов висновку, що мало місце протиправне визначення відповідачем належної позивачу суддівської винагороди у 2023 та 2024 роках, виходячи не із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами про Державний бюджет України на 2023 та 2024 роки (2684 грн та 3028 грн відповідно), а виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, встановленого законами про Державний бюджет на 2023 та 2024 роки у розмірі 2102 грн та безпосередньо потягло за собою нарахування і виплату грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток та допомоги на оздоровлення у меншому розмірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача не донарахованої та невиплаченої суддівської винагороди, суд першої інстанції зазначив, що стягнення певної суми з відповідача як спосіб захисту порушеного права позивача можливий у тому випадку, коли певні суми нараховувались позивачу, утім, з тих чи інших підстав не були виплачені, при цьому у межах спірних правовідносин відповідач не здійснював нарахування таких сум, що має бути реалізовано на виконання цього рішення суду, відтак, вимога про стягнення суддівської винагороди задоволенню не підлягає.

Враховуючи оскарження позивачем судового рішення першої інстанції фактично лише в частині відмови у задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з належної позивачу суддівської винагороди за період з 01.11.2024 по 31.01.2025 в розмірі 120 974,56 грн, грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 по 23.12.2024 в розмірі 40 092,60 грн, допомоги на оздоровлення за 2025 рік в розмірі 34 725 грн та зобов`язання Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування для виплати вказаних сум та межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11 -р/2018.

Так, організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, здійснюється у відповідності до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Згідно з ч. 2 ст. 4 зазначеного Закону зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Частиною 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII базовий розмір посадового окладу, зокрема, судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, насамперед залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Стаття 130 Конституції України визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Визначення прожитковому мінімуму, правова основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень встановлені Законом України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966-XIV.

Відповідно до ст. 1 Закону України № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону № 966-XIV прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Так, за змістом Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановити з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: зокрема працездатних осіб 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102 гривні.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від у 2024 з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема працездатних осіб - 3028 гривень; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема -працездатних осіб - 3028 гривень; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні.

Отже, окремими приписами законів України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2025 рік», «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2023 року, з 1 січня 2024 та з 1 січня 2025 року відповідно встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 гривні саме для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді.

Зазначені положення ст. 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та «Про Державний бюджет України на 2025 рік» є чинними, не визнавалися Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а тому підстави для застосування прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб з 01.01.2023 у розмірі 2684 гривні, з 01.01.2024 у розмірі 3028 гривні, з 01.01.2025 у розмірі 3028 гривні для визначення базового розміру посадового окладу судді відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.04.2025 у справі № 240/9028/24.

Так, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі № 966-XIV. Цим Законом закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. І приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Разом з тим, починаючи з 2021 законодавець у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожитковий мінімум стосовно суддів як соціальної демографічної групи. Окремими приписами цих законів встановлювався на 1 січня відповідного календарного року саме прожитковий мінімум для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні.

Отже, цими законами не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

З метою встановлення чіткого критерію вирішення судами спорів щодо застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021, Велика Палата Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2025 у справі № 240/9028/24 зробила правовий висновок, що починаючи з 2021 у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що здійснюючи нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди в період з 01.11.2024 по 31.01.2025, грошової компенсації за невикористану частину щорічних відпусток за період роботи 24.12.2023 23.12.2024 та допомоги на оздоровлення за 2025 рік, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн, відповідач1 діяв правомірно.

Однак, враховуючи те, що рішення суду першої інстанції відповідачами не оскаржується, а переглядається колегією суддів в межах доводів апеляційної скарги позивача, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та часткового скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову.

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2025 по справі № 520/2395/25 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий З.Г. Подобайло