Справа № 260/8391/24
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2025-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2025 року м. Ужгород№ 260/8391/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Гната Чекірди, буд. 10, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29013, ), третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника адвоката Моняк Олесі Василівни (далі представник позивача) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі відповідач), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі третя особа), яким просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 19 від 27.06.2024 року про відмову у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 ;

2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, з урахування висновків суду у справі зарахувати час перебування ОСОБА_1 на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві з 13.02.2002 року по 21.06.2024 року до страхового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах;

3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.06.2024 року про перехід пенсії по інвалідності на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що оскаржуваним рішенням йому протиправно відмовлено у зарахуванні до страхового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві з 13.02.2002 року по 21.06.2024 року. Такі дії відповідача порушують право позивача на отримання гідної пенсії і в даному випадку позивач позбавлений ефективного захисту порушених прав, тому вимушений за їх захистом звернутися до суду. Прийняття пенсійним органом рішення про відмову у переході пенсії по інвалідності на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач вважає безпідставним та незаконним, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було відкрито провадження у даній адміністративній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області надійшов відзив на позовну заяву. Згідно змісту останнього вбачається, що відповідач заперечує проти позовних вимог зазначивши, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області та отримує пенсію по ІІ групі інвалідності внаслідок трудового каліцтва, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV). 21 червня 2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком згідно Закону № 1058-IV. За принципами екстериторіальності заяву позивача було розглянуто відповідачем та прийнято рішення № 19 від 27 червня 2024 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, у зв`язку з недосягненням віку 60 років (за наявних 58 років).

Зарахувати час перебування ОСОБА_1 на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві з 13.02.2002 року по 21.06.2024 року до страхового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, неможливо. Законодавством передбачено зарахування часу перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням до стажу роботи тільки для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах відповідно до статей 13, 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Згідно рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2006 року, яким встановлено, що захворювання позивача, яке мало місце 13 лютого 2002 року на деревообробному цеху с. Кострино ВАТ «АФ Яворник», відбулось на робочому місці в робочий час, під час виконання ним трудових обов`язків понад встановлені норми, в шкідливих умовах праці, відсутні будь-які зобов`язання щодо врахування до загального страхового стажу позивача періоду перебування на інвалідності.

Зазначив, що нема підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 19 від 27 червня 2024 року про відмову у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 , зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, з урахування висновків суду у справі зарахувати час перебування ОСОБА_1 на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві з 13.02.2002 року по 21.06.2024 року до страхового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.06.2024 року про перехід пенсії по інвалідності на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У подальшому представником третьої особи було надіслано на адресу суду письмові пояснення з приводу позову. Третя особа пояснила, що у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, та не набуття пенсійного віку 60 років, який необхідний позивачу для призначення пенсії Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (структурний підрозділ, що розглядав заяву позивача за принципом екстериторіальності) прийнято рішення за №19 від 27.06.2024 р. про відмову у призначенні пенсії. Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області розгляд заяви позивача не здійснювало, а тому і прав позивача на призначення пенсії не порушило. Відтак, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області просив суд відмовити позивачеві в задоволенні позову повністю.

На виконання вимог ухвали суду було надано оригінал пенсійної справи позивача.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою з інвалідністю II групи та отримує пенсію по інвалідності внаслідок трудового каліцтва.

Як вбачається з матеріалів справи 21 червня 2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності заяву позивача від 21 червня 2024 року розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Рішенням Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області за № 19 від 27 червня 2024 року позивачеві відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії, оскільки ОСОБА_1 не набув пенсійного віку 60 років.

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд встановив таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1788-ХІІ, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та інших випадках, передбачених цим Законом.

ОСОБА_1 працював в публічному акціонерному товаристві Акціонерній фірмі «Яворник», а саме:

- з 05.11.1985 року по 25.09.1986 року - столяром цеху кухонних меблів;

- з 25.09.1986 року по 01.02.1988 року - контролером ВТК (оздоблювальної дільниці) 4 p.;

- з 01.02.1988 року по 05.08.1991 року - контролер д/о виробництва (дільниці первинної машинної обробки) 4 p.;

- з 05.08.1991 року по 14.11.1994 року - комплектувальник механічного цеху;

- з 14.11.1994 року по 12.09.1995 року столяр-ремонтник ВП «Березнянка»;

з 10.03.2000 року по 22.08.2001 року - верстатник д/о верстатів деревообробного цеху пл. Кострино;

- з 22.08.2001 року по 01.08.2003 року - пресувальник пресувальної дільниці пл. Кострино.

Підтвердженням вищевказаних періодів трудової діяльності слугують записи трудової книжки НОМЕР_2 , заповненої 03 грудня 1984 року на сторінках 6-15 та листом ПАТ АФ «Яворник» № 74 від 14 червня 2024 року.

Згідно трудової діяльності, право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах мають працівники незалежно від місця останньої роботи, які були зайняті повний робочий день на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці або в окремих галузях виробництва за Списком № 2 після досягнення 55 років та за умови наявності необхідного страхового стажу, а саме:

- чоловіки за наявності страхового стажу не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

- жінки за наявності страхового стажу не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають необхідного стажу роботи за Списком № 2, але мають не менше половини такого стажу (для чоловіків не менше 6 років і З місяці, для жінок не менше 5 років), за наявності передбаченого загального стажу (для чоловіків не менше 30 років, для жінок не менше 25 років), пенсія на пільгових умовах призначається із зменшенням пенсійного віку.

Що стосуються трудової діяльності позивача на підприємстві, то згідно затвердженого «Переліку робочих місць, робіт, професій і посад, важких та шкідливих умовах праці» згідно додатку № 2 до наказу від 25.09.2000 року № 152 «Про результати повторної атестації робочих місць за умовами праці» - зазначена професія «Пресувальник пресувальної дільниці» дає право на отримання пенсії на пільгових умовах, однак за умови відсутності необхідного пільгового стажу є недостатньою умовою для її призначення.

Однак, як у вказаному повідомленні ПАТ АФ «Яворник», так і в рішенні про відмову у переході пенсії по інвалідності на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» органом пенсійного фонду не взято до уваги те, що позивач перебуваючи на посаді пресувальника пресувальної дільниці пл. Кострино, у зв`язку з нещасним випадком на виробництві, яке мало місце 13.02.2002 року, отримав професійне захворювання, що дає право на отримання пенсії на пільгових умовах.

Дані обставини підтверджується наступними документами: Рішенням Великоберезнянського районного суд від 16 лютого 2006 року в справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлених осіб ПАТ АФ «Яворник», відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Перечинському районі про встановлення юридичного факту, встановлено, що захворювання ОСОБА_1 , яке мало місце 13.02.2002 року на деревообробному цеху с. Кострино ВАТ «АФ ЯВОРНИК», відбулося на робочому місці, в робочий час, під час виконання ним трудових обов`язків понад встановлені норми, в шкідливих умовах праці. Вказане рішення має преюдиціальне значення, адже згідно з ч. 4 ст. 78 КАС обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Висновком центральної лікарської-експертної комісії Інституту медицини праці Академії медичних наук України від 15.01.2008 року № 80, згідно якої у ОСОБА_1 наявні хронічна енцефалопатія II ст. з віддаленими наслідками перенесеного церебрального арахноідіту на фоні обумовлені ураженням дисциркуляторної енцефалопатії змішаного ґенезу з розсіяною неврологічною симптоматикою, гіпертензивно-лікворними порушеннями та астеноневротичним синдромом необхідно розглядати як наслідки нещасного випадку на виробництві. Також, вказана комісія прийшла до висновку про необхідність скласти акт про нещасний випадок на виробництві згідно з формою Н-1, який мав випадок 13.02.2002 року з хворим ОСОБА_1 . Акт № 2 від 13.03.2008 року форми Н-1. Про вказаний випадок також був складений акт розслідування нещасного випадку, що стався 13.02.2002 року від 13.03.2008 року форми Н-5.

Про отримання професійного захворювання ОСОБА_1 , крім вищевказаних документів, свідчить також інформація, яка наявна у доповненні до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці № 278 від 14.06.2002 року п. ОСОБА_1 від 21.12.2007 року № 1249, де зазначено не лише про численні порушення умов праці, а зокрема в п. 9 констатовано, що значна частина назв професій робочих не відповідає фактично виконуваним роботам і при проведені атестації не приведена у відповідність. Назви конкретних професій працівників, що зафіксовані в трудових книжках, не відповідають назвам професій, що зазначені в штатному розписі і не відповідають фактично виконуваним роботам. Так, на клеїльно-фанерній ділянці, де більшість працівників фактично працює за професіями «Складальник» та «Вентильовий гідравлічного преса», в штатному розкладі дільниці такі професії не значаться, а робочим присвоєні неіснуючі професії - «Пресувальник» та «Верстатник». Це позбавляє вказаних робітників права на пільгові пенсії та інші пільги за роботу в шкідливих умовах праці.

Відповідно до частин першої та другої статті 114 закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

На пільгових умовах пенсія за віком призначається: 2) працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону:

- чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи;

- жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.

Положеннями частини четвертої статті 9 Закону України «Про охорону прані» передбачено, що час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і в пільгових розмірах у порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.

Такий же порядок зарахування часу перебування на інвалідності внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання передбачений і пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої, час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до страхового стажу для призначення пенсії за віком, а також до страхового стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.

Отже, законодавством передбачено зарахування часу перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах відповідно до статей 13, 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Період перебування позивача на інвалідності у зв`язку із нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням підтверджено: рішенням Великоберезнянського районного суд від 16 лютого 2006 року; висновком центральної лікарської-експертної комісії Інституту медицини праці Академії медичних наук України від 15.01.2008 року № 80; актом про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом № 2 від 13.03.2008 року форми Н-1; актом про розслідування нещасного випадку, що стався від 13.02.2002 року від 13.03.2008 року; пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 21.06.2013 року.

Позивач отримав трудове каліцтво, через яке не мав можливості фактично відпрацювати повних 12 років 6 місяців на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, тому, в силу вищевказаних норм закону, період перебування на інвалідності слід зарахувати до стажу для визначення права на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV, має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Враховуючи те, що мій майновий інтерес ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, Закону № 1058, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

Так, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо). Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема Закону № 1058, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

Європейський суд з прав людини також у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту», у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відтак, позов підлягає задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 27 червня 2024 року за № 19 про відмову ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії, а стаж зобов`язання відповідача зарахувати позивачеві до страхового стажу час перебування ОСОБА_1 на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві з 13 лютого 2002 року по 21 червня 2024 року для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Вирішуючи питання належного та ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, як територіальний орган Пенсійного фонду України, що здійснював розгляд поданої ОСОБА_1 заяви від 21 червня 2024 року, зарахувати спірний період до його страхового стажу, за наслідками чого повторно розглянути питання про перехід пенсії по інвалідності на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з врахуванням висновків суду.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, то в силу вимог Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору, відтак питання стягнення судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Гната Чекірди, буд. 10, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29013, ), третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області за № 19 від 27 червня 2024 року про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати час перебування ОСОБА_1 на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві з 13 лютого 2002 року по 21 червня 2024 року до страхового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

4. Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21 червня 2024 року про перехід пенсії по інвалідності на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з врахуванням висновків суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець