Справа № 532/824/25
Суддя: Макарчук С. М.
Дата ухвалення: 2025-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2025 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді - Макарчука С.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Савчука О.В.,

представника відповідача - Котенко Ю.Г.,

секретаря судового засідання - Демидюк О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки справу № 532/824/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кобеляцького сектору управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Кобеляцького районного суду Полтавської області з позовом, у якому прохає визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 21.03.2025 за № 018025.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 21 березня 2025 року завідувачем Кобеляцького сектору управління Державної міграційної служби України в Полтавській області Котенко Юлією Григорівною стосовно позивача, ОСОБА_1 , винесене рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства та зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 19.04.2025, а також складено протокол та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення. Рішення ґрунтується на тому, що відносно позивача виявлено факт порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Позивач вважає винесене рішення протиправним та таким, що при його винесенні були порушені норми чинного законодавства та не встановлені дійсні обставини справи. Всупереч Конституції України та чинного законодавства під час винесення рішення позивачу не роз`яснювалося право мати захисника, чим порушено його право на захист і тим самим введено його в оману. Позивач зазначає, що не розуміючи в повному обсязі в подальшому правових наслідків та плативши штраф по постанові і протоколу про адміністративне правопорушення, які винесені 20.03.2025, позивач тим самим розумів, що штрафом усе і обмежиться і не очікував на винесене рішення 21.03.2025 про примусове зобов`язання покинути Україну.

Позивач вважає, що рішення винесено передчасно та без з`ясування всіх обставин справи, а саме: що позивач, уродженець м. Кременець Кременецького району Тернопільської області України, зареєстований по вул. Перемоги, 25, в с. Лебедине Полтавського (Кобеляцького) району Полтавської області; останній раз в`їхав в Україну 21.10.2020 через КПП "Гоптівка" по паспортному документу громадянина російської федерації НОМЕР_1 , виданому 10.10.2014 федеральною міграційною службою терміном до 10.10.2024 і в подальшому звернувся до Кобеляцького сектору УДМС в Полтавській області з заявою про набуття громадянства України; рішенням УДМС у Полтавській області був зареєстрований громадянином України і документований тимчасовим посвідченням громадянина України; є пенсіонером; має в Україні рідню, сім`ю, нерухомість, налагоджене приватне та соціальне життя, постійне місце проживання; до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався і його видворення ніяким чино не пов`язане із забезпеченням національної безпеки України, оскільки доказів протилежного матеріали справи не містять.

Позивач вказує, що на підставі викладеного при винесенні рішення відповідачем було проігноровано наявність родинних зв`язків, відсутність правової допомоги та роз`яснення позивачу правових наслідків, відсутність вчинення злочинів, відсутність дій, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку.

За таких обставин позивач вважає рішення відповідача від 21.03.2025 про його видворення протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідачем поданий відзив на позов, у якому, посилаючись на те, що рішення прийняте правомірно, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та чинним законодавством, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, оскільки позивач є нелегальним мігрантом та проживає без документів на право проживання в Україні, а його перебування в Україні загрожує здоров`ю, правам та законним інтересам громадян, а також що позивач порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, відповідач вважає що рішення від 21.03.2025 є правомірним, а обставини, передбачені ч.1 ст. 31 Закону, за наявності яких іноземець або особа без громадянства не може бути примусово повернутий, відсутні.

Позивачем подана відповідь на відзив, у якому позивач посилаючись на аналогічні зазначеним у позові обставинам та неврахування відповідачем наслідків поверення заявника у країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника, прохає позов задовольнити.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позові, просили позов задовольнити і додатково пояснили суду, що позивач є громадянином рф, але звертався до посольства російської федерації у листопаді 2021 року із заявою про вихід із громадянства рф та здав свій паспорт громадянина рф, але через повномасштабне вторгнення у лютому 2022 року процедура виходу з громадянства не була завершена і позивач лишився без внутрішнього паспорта громадянина рф, а закордонний паспорт громадянина рф наразі прострочений. Позивач вважає унеможливленим отримання нового паспорта громадянина рф для завершення процедури відмови від громадянства цієї держави, а виїзд до рф таким, що може становити загрозу для його життя і здоров`я.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та зазначила, що позивач прибув в Україну та звернувся із заявою про набуття громадянства України й отримав тимчасове посвідчення громадянина України строком дії до 16.10.2021. У зв`язку з невиконанням позивачем взятого на себе зобов`язання 23.11.2022 було скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України позивачеві, про що позивача повідомлено належним чином. Позивач був виявлений 20.03.2025 і стосовно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, а також ухвалене рішення про його примусове повернення. Вказане рішення позивач зобов`язався виконати та виїхати з території України у строк до 19.04.2025. Однак, вказаного рішення позивач не виконав, хоча було встановлено відсутність обмежень на право виїзду іноземця з України. Представник відповідача також вказувала, що позивач мав можливість до закінчення терміну дії закордонного паспорта громадянина рф виїхати до будь-якої третьої країни, де є можливість завершити процедуру виходу з громадянства рф, але цього не зробив.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, заслухавши заявлених позивачем свідків, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кременець Кременецького району Тернопільської області України, що підтверджено свідоцтвом про народження (повторно) від 24.07.2019, серія НОМЕР_2 (а.с.4).

Позивач має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 з 04.09.2018 (а.с.5, 87).

Позивач з 20.03.2020 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджено довідкою 02-29/221 від 20.03.2020 (а.с.6).

Позивач є громадянином рф, що підтверджується копією його паспорту НОМЕР_4 , виданий 17.01.2007 відділом внутрішніх справ октябрського району міста калінінграда (а.с. 10, 125).

Позивач має закордонний паспорт громадянина рф НОМЕР_1 , на підставі якого 21.10.2020 в`їхав на територію України через КП "Гоптівка" (а.с. 60-68, 78-85, 126)

Позивачеві 06.03.2020 терміном до 16.10.2021 було видане тимчасове посвідчення громадянина України, серія НОМЕР_5 (а.с.7, 127).

Листом від 01.12.2022 №5325-730/5325-22 позивача повідомлено про скасування рішення про набуття позивачем громадянства України та необхідність звернутися до Кобеляцького сектору УДМС в Полтавській області для отримання довідки про припинення громадянства України (а.с. 8).

15.12.2022 за №5325-769/5325-22 позивачеві видана довідка про припинення громадянства України відповідно до ст. 21 Закону України "Про громадянство України" (а.с. 9, 86).

20.03.2025 щодо позивача винесена постанова ПН МПТ 003311 про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 3417,00 грн за порушення ч.1,3 ст.3, ч.3 ст. 9, ст.17 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", п.2 Порядку, затвердженого ПКМУ №150 від 15.02.2012 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення ПР МПТ 003314 від 20.03.2025 за ч.2 ст. 203 КУпАП, яка позивачем виконана 20.03.2025 (а.с. 11, 12, 13, 77, 91, 92).

21.03.2025 за № 018025 відповідачем винесене рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 та зобов`язати його покинути територію України у термін до 19.04.2025. Роз`яснено право на оскарження рішення в суді. Рішення отримане позивачем 21.03.2025 під підпис із зробленою ним власноручно відміткою "на даний час оскаржувати дане рішення не планую" (а.с. 14-18, 55-59).

Суду надана копії справи №1 про примусове поверення та видворенян до країни походження або третьої країни громадянина російької федерації ОСОБА_2 , розпочатої 21.03.2025, справи № 7/003314 про адміністративне правопорушення за ст.203 ч.2 КУпАП (а.с.53-74, 75-93).

Із матеріалів справи вбачається, що 20.03.2025 за № 5301.5/4517-25 завідувачем сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції апарату УДМС України в Полтавській області складено службову записку, відповідно до якої ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до сектору не звертався (а.с. 69).

Відповідно до пояснень ОСОБА_1 від 20.03.2025, довідку про припинення громадянства України він отримав у грудні 2022 року, не виїхав з України, тому що не має ні рідних, ні близьких та житла за кордоном, оскільки усе продав, а в Україні має власний будинок рідну сестру і племінника (а.с. 88-89)

Таким чином, вбачається, що позивачем рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни у визначений в ньому строк, як і станом на теперішній час, не виконане.

Уже після звернення до суду з позовом, 29.04.2025 позивачем до УВКБ ООН "Право на захист" подане звернення, в якому він прохає прийняти його документи про відмову від громадянства російської федерації та передати їх уповноваженим особам для прийняття рішення, а також декларацію про відмову від іноземного громадянства (а.с. 123, 124).

Також уже після зверненя до суду з позовом, 30.04.2025 позивачем до відповідача подана заява, до якої додана декларація про відмову від іноземного громадянства, яка розглянута Кобеляцьким сектором УДМС в Полтавській області 20.05.2025 (а.с.134-137).

Також уже після зверненя до суду з позовом, 23.05.2025 позивачем до Кобеляцького сектору УДМС в Полтавській області подано заяву про набуття громадянства України із заявою про вихід з громадянства російської федерації (а.с. 138, 139).

Також уже після зверненя до суду з позовом, 01.07.2025 позивачем до Управління ДМС у Полтавській області подано заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (а.с. 154).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є, зокрема, реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", 10) іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, або якщо строк їх тимчасового проживання на території України продовжено в установленому порядку, якщо інше не встановлено законом; 14) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до Кобеляцького сектору УДМС у Полтавській обалсті із заявою про набуття громадянства україни на підставі ч.1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" та рішення УДМС України у Полтавській області від 16.10.2019 набув громадянство України за територіальним походженням на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" та був документований довідкою про реєстрацію особи громадянином України та тимчасовим посвідченням громадянина України.

Оскільки, позивач у встановлений термін не виконав взяті на себе зобов`язання, то рішенням УДМС у Полтавській області від 23.11.2022 було скасовано рішення про набуття громадянства України.

У судовому засіданні встановлено, що дане рішення відповідача позивачем не оскаржувалось та із будь-якими заявами про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не звертався.

Також вбачається, що позивач будь-яких заходів для набуття громадянства України та виходу з громадянства російської федерації після скасування рішення про набуття громадянства і до винесення оскаржуваного рішення не вчиняв. Пояснення позивача та твердження допитаних у якості свідків його сестри, ОСОБА_4 , та племінника, ОСОБА_5 , про те, що у листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав до посольства (консульства) рф заяву про вихід з громадянства та здав паспорт громадянина рф не спростовують невиконання позивачем взятого зобов`язання упродовж достатньо тривалого періоду часу (понад три роки) та не свідчать про наявність поважних причин для цього. Разом з тим, суд зауважує, що будь-яких доказів зазначених тверджень позивача суду не надано, а свідки не підтвердили, що вони особисто були присутні при подачі відповідної заяви і здачі паспорта громадянина рф позивачем. Довідка про подання заяви суду не надана.

Тобто, із матеріалів справи вбачається, що позивач не виконав вчасно взяті на себе обов`язки щодо виходу з громадянства російської федерації для набуття громадянства України, у зв`язку з чим було припинено процедуру набуття ним громадянства України, та, у зв`язку із його нелегальним становищем, стосовно позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення, прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення за ч.2 ст. 203 КУпАП та ухвалене рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни, яке позивач не виконав.

При цьому суд не бере до уваги доводи позивача про неможливість вчинення позивачем дій щодо виходу з громадянства російської федерації у зв`язку із війною на території України, так як в ході розгляду зазначеної справи позивачем та його представником в силу приписів ч. 1 ст. 77 КАС України не надано суду відповідних доказів, на підтвердження наявності поважних причин не вчинення таких дій.

Зокрема, суд враховує ту обставину, що у ОСОБА_1 з відкритих джерел інформації (наприклад, https://x.com/embrus_md) була можливість відшукати відповідну інформацію та вчинити певні дії щодо з`ясування результатів розгляду його заяви про вихід з громадянства російської федерації у відповідному посольстві у Республіці Молдова шляхом особистого звернення чи звернення онлайн.

За таких обставин, суд вважає, що як на час винесення оскаржуваного рішення позивач, так і на час розгляду справи судом, належним чином не відмовившись від громадянства російської федерації та за умови дії рішення компетентного державного органу міграційної служби про скасування громадянства України, вважається іноземцем у розумінні ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відтак, на час розгляду справи судом, у позивача відсутні документи, які підтверджують законність перебування на території України.

Судом також не встановлено обставин, відповідно до яких на позивача на момент винесення оскаржуваного рішення поширювалася б дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки з такими заявами до уповноважених органів ДМС України позивач не звертався.

При цьому сам факт звернення позивача до УДМС України у Полтавській області із заявами після прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про примусове повернення, не спростовує вищевикладених висновків суду щодо не вчинення без поважних причини позивачем свого обов`язку вийти із громадянства іншої держави, що стало підставою для скасування його громадянства України та подальшого прийняття оскаржуваного рішення про примусове повернення.

Також суд не бере до уваги твердження позивача про незабезпечення його права на захист при винесенні оскаржуваного рішення.

Так, у оскаржуваному ОСОБА_3 рішенні стоїть не лише його підпис, а й власноручне, українською мовою викладене твердження, що він не має намірів оскаржувати Рішення. Більш того, відповідачем до справи долучені письмові пояснення позивача до Протоколу про адміністративне правопорушення, що написані власноруч позивачем доволі великим текстом, як для особи іноземця. У зазначених документах відсутні зауваження позивача про необізнаність його з правами, у тому числі й щодо залучення адвоката. При цьому, такі доводи позовної заяви не знайшли свого підтвердження будь-якими належними та допустимими доказами.

Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI. Даний Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Приписами ст.9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого Наказом МВС України від 20.07.2015 № 884 (далі - Наказ № 884) передбачено, що громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземцівта осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.

Як встановлено судом, позивач, прибувши на територію України по паспорту громадянина російської федерації для виїзду за кордон, порушив строки перебування іноземця на території України, йому статусу біженця не надано, на час винесення оскаржуваного рішення в процедурі отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні не перебував, тобто відповідачем правильно встановлено відсутність підстав, за яких примусове повернення не може бути застосоване.

За змістом ст. 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Суд не приймає до уваги твердження сторони позивача про те, що на нього мають розповсюджуватись положення 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", оскільки при застосування норм вказаної статті закону необхідним є встановлення зазначених у ній обставин стосовно конкретної людини, тобто позивача у справі, і позивач не звільняється від доказування наявності таких обставин саме щодо нього.

Обставини зазначені у ст. 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", у даному випадку мають індивідуальний характер, а позивачем не доведено, що він, до прикладу, має публічну антиросійську позицію щодо агресії рф проти України, висвітлював цю позицію у будь-яких соціальних мережах чи розповсюджував її будь-яким іншим способом, і така позиція позивача із цього приводу відома чи реально може бути відома державним, правоохоронним органам росії та/або громадянам росії, що в свою чергу вказувало б на наявність реальної небезпеки незаконного переслідування позивача на території рф. Крім того, оскаржуване рішення не передбачає обов`язкового повернення саме до країни походження/громадянської приналежності, але й до будь-якої третьої країни, якщо позивач має побоювання за свою безпеку та можливість мобілізації.

Таким чином, існування передбачених ст.ст. 26, 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" обставин, які перешкоджають примусовому поверненню позивача за межі території України, на момент винесення оскаржуваного рішення, не встановлено.

Верховний Суд в постанові від 29.05.2023 по справі № 522/5683/22 зазначив, що "З огляду на те, що на території України з 24.02.2022 триває військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим, таким, у якому існує нагальна потреба та, що відповідає легітимній меті його здійснення - ефективного реагування держави на загрози її безпеці".

Згідно правової позиції ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17р., необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285).

Україна як держава зобов`язана забезпечити взяті на себе зобов`язання щодо запровадження обмежень на в`їзд іноземців на її територію виключно з тих підстав і в тому порядку, які передбачені законодавством України.

Оцінюючи в сукупності вищевказані документи, суд вважає, що позивачем не представлено беззаперечних доказів того, що в разі повернення до країни свого походження його життю або свободі загрожуватиме небезпека через наявність політичних переконань та/або іншої діяльності.

Сукупність вказаних обставин в їх нерозривному зв`язку вказує на те, що визначені законом перешкоди для прийняття відповідачем спірного рішення про примусове повернення позивача не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час судового розгляду.

Побоювання позивача з приводу повернення до рф суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджені доказами, окрім того, позивач мав можливість виїхати до будь-якої іншої країни, а не до рф, і у встановленому законодавством України порядку повернутись до України, адже рішенням про примусове повернення не встановлено заборони йому в`їзду в Україну.

Тобто, позивач має змогу виїхати до будь-якої країни та, вчинивши усі передбачені законом дії, має змогу повернутися на територію України, так як оскаржуваним рішенням не заборонено останньому в`їзд на її територію.

Отже, позивач знаходиться на території України нелегально, що є порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, що відповідно було підставою для прийняття відповідачем рішення про примусове повернення позивача до країни походження.

Посилання позивача та його представника не спростовують факт незаконного перебування позивача на території України.

Відтак, суд приходить до висновку, що дії відповідача під час прийняття оскаржуваного рішення є правомірними, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України і законами України, в тому числі й положеннямиЗакону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а тому правові підстави для скасування рішення про примусове повернення - відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 77, 79, 241-246, 288, 293 КАС України, суд, на підставі Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства",

Ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Кобеляцького сектору управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 09.07.2025.

Суддя