Справа № 640/23595/21
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2025-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2025 року м. Київ № 640/23595/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства юстиції України, в якому позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства юстиції України № 1893/к від 11.08.2021 «про накладення дисциплінарного стягнення» № 1893/к за яким «звільнено ОСОБА_1 з посади директора департаменту нотаріату та державної реєстрації 11 серпня 2021 за перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу злочину або адміністративного правопорушення відповідно до пункту 7 частини другої статті 65, пункту 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу»;

- поновити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на посаді директора департаменту нотаріату та державної реєстрації Міністерства юстиції України з 12 серпня 2021 року, та вчинити відповідні записи в трудовій книжці;

- стягнути з Міністерства юстиції України середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 12.08.2021 у розмірі 3 673 581,15 грн. (розрахунок проведений по 01.10.2024) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

В обґрунтуванні позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України від 11.08.2021 № 1893/к є протиправним, оскільки накладене ним дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення ґрунтується на помилковому тлумаченні його дій як перевищення повноважень. Позивач зазначає, що лист від 06.07.2021 мав характер проміжного повідомлення про продовження строку розгляду запиту і був підписаний ним на законних підставах відповідно до пункту 117 Інструкції з діловодства. Як стверджує позивач, за резолюцією заступника міністра Оніщук О.М. саме він був визначений головним виконавцем, а тому мав право підписати відповідь без погодження з іншими підрозділами.

Позивач також вважає, що дисциплінарне провадження здійснено з порушеннями - зокрема, не були враховані його пояснення та клопотання, а участь окремих членів дисциплінарної комісії, пов`язаних зі змістом спірного документа, свідчила про упередженість.

Відповідач у запереченнях зазначає, що спірний лист був оформлений як офіційна вихідна кореспонденція від імені міністерства та потребував погодження з усіма співвиконавцями, яких було визначено системою документообігу. Відсутність погодження, на думку відповідача, свідчить про перевищення повноважень. Також відповідач наполягає на дотриманні всіх процедурних гарантій: позивача було повідомлено, заслухано, клопотання розглянуто. Застосування стягнення у формі звільнення обґрунтовано характером допущеного порушення та відсутністю підстав для подальшого перебування позивача на посаді.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.08.2021 відкрито провадження в адміністративній справі №320/23595/21 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №2825-ІХ, Окружним адміністративним судом міста Києва скеровано за належністю матеріали справи №640/23595/21 до Київського окружного адміністративного суду.

За результатом автоматизованого розподілу, справу №640/23595/21 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Леонтовичу А.М.

Ухвалою суду від 27.08.2024 адміністративну справу №320/23595/21 прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 07.07.2025 залишено без задоволення клопотання представника відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

ОСОБА_1 (далі - позивач) - державний службовець, який на момент виникнення спірних правовідносин обіймав посаду директора Департаменту нотаріату та державної реєстрації Міністерства юстиції України, призначений на цю посаду наказом Міністерства юстиції України від 09.01.2020 № 112/3 за результатами конкурсу.

02.07.2021 до Міністерства юстиції України надійшов запит на публічну інформацію щодо державної реєстрації юридичних осіб. У день надходження запиту заступник міністра Оніщук О.М. наклала резолюцію, якою визначила ОСОБА_1 головним виконавцем за цим зверненням. Водночас, згідно з даними реєстраційно-контрольної картки, у системі електронного документообігу як співвиконавців було також зазначено Управління персоналу та Департамент державної виконавчої служби.

06.07.2021 позивач підписав лист № 29859/ПІ-У-2844/19.2.3, яким адресата було повідомлено про продовження строку розгляду запиту на 20 робочих днів відповідно до частини четвертої статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Як підтверджується копією листа, документ оформлено на офіційному бланку Міністерства юстиції України, зареєстровано у системі документообігу та направлено адресату.

12.07.2021 начальник Управління забезпечення та документообігу ОСОБА_2 склав доповідну записку, в якій звернув увагу на підписання листа без погодження з відповідальним виконавцем, що, на його думку, є порушенням вимог Інструкції з діловодства. На підставі цієї доповідної наказом Міністерства юстиції України від 13.07.2021 № 1607/к відкрито дисциплінарне провадження щодо дій позивача.

У межах дисциплінарного провадження ОСОБА_1 02.08.2021 подав письмові пояснення, в яких зазначив, що діяв відповідно до резолюції керівництва як головний виконавець і не вбачав підстав для додаткового погодження проєкту листа, оскільки той мав характер повідомлення, а не відповіді по суті. Також він посилався на пункт 117 Інструкції з діловодства в редакції наказу № 670/5 від 22.02.2021, відповідно до якого керівники структурних підрозділів мають право підписувати повідомлення про продовження строків розгляду запитів.

05.08.2021 дисциплінарна комісія Міністерства юстиції України за результатами розгляду провадження внесла подання про накладення на позивача дисциплінарного стягнення. У поданні комісія дійшла висновку про наявність у діях позивача ознак дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 7 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу», - перевищення повноважень.

На підставі цього подання наказом державного секретаря Міністерства юстиції України від 11.08.2021 № 1893/к позивача було звільнено з посади за вказаною нормою.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зазначає таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 64 Закону України «Про державну службу» за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 65 Закону України «Про державну службу» передбачено, що підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Дисциплінарними проступками є: 1) порушення Присяги державного службовця; 2) порушення правил етичної поведінки державних службовців; 3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу; 4) дії, що шкодять авторитету державної служби; 5) невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; 6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку; 7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; 8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; 9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; 9-1) порушення вимог Закону України "Про запобігання загрозам національній безпеці, пов`язаним із надмірним впливом осіб, які мають значну економічну та політичну вагу в суспільному житті (олігархів)" у частині подання, дотримання строків подання декларації про контакти державним службовцем, який займає посаду державної служби категорії "А" або "Б"; 10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; 11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення; 12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення; 15) прийняття державним службовцем рішення, що суперечить закону або висновкам щодо застосування відповідної норми права, викладеним у постановах Верховного Суду, щодо якого судом винесено окрему ухвалу. Державний службовець не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності, якщо минуло шість місяців з дня, коли керівник державної служби дізнався або мав дізнатися про вчинення дисциплінарного проступку, не враховуючи час тимчасової непрацездатності державного службовця чи перебування його у відпустці, або якщо минув один рік після його вчинення або постановлення відповідної окремої ухвали суду.

Відповідно до статті 66 Закону України «Про державну службу» до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення:

1) зауваження;

2) догана;

3) попередження про неповну службову відповідність;

4) звільнення з посади державної служби.

У разі допущення державним службовцем дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 6 частини другої статті 65 цього Закону, суб`єкт призначення або керівник державної служби може обмежитися зауваженням. У разі допущення державним службовцем дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 4, 5, 12 та 15 частини другої статті 65 цього Закону, суб`єктом призначення або керівником державної служби такому державному службовцю може бути оголошено догану.

У разі допущення державним службовцем дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 2 та 8 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 4 та 5 частини другої статті 65 цього Закону, суб`єкт призначення або керівник державної служби може попередити такого державного службовця про неповну службову відповідність.

Звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону. За кожний дисциплінарний проступок до державного службовця може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Згідно зі статтею 67 Закону України «Про державну службу» дисциплінарне стягнення має відповідати характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини державного службовця.

Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, попередню поведінку державного службовця та його ставлення до виконання посадових обов`язків. Обставинами, що пом`якшують відповідальність державного службовця, є:

1) усвідомлення та визнання своєї провини у вчиненні дисциплінарного проступку;

2) попередня бездоганна поведінка та відсутність дисциплінарних стягнень; 3) високі показники виконання службових завдань;

4) вжиття заходів щодо попередження, відвернення або усунення настання тяжких наслідків, які настали або можуть настати в результаті вчинення дисциплінарного проступку, добровільне відшкодування заподіяної шкоди;

5) вчинення проступку під впливом погрози, примусу або через службову чи іншу залежність;

6) вчинення проступку внаслідок неправомірних дій керівника.

Під час застосування дисциплінарного стягнення можуть враховуватися також інші, не зазначені у частині другій цієї статті, обставини, що пом`якшують відповідальність державного службовця.

Обставинами, що обтяжують відповідальність державного службовця, є:

1) вчинення дисциплінарного проступку у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або токсичних засобів;

2) вчинення дисциплінарного проступку повторно, до зняття в установленому порядку попереднього стягнення;

3) вчинення проступку умисно на ґрунті особистої неприязні до іншого державного службовця, у тому числі керівника, чи помсти за дії чи рішення щодо нього;

4) вчинення проступку умисно з мотивів неповаги до держави і суспільства, прав і свобод людини, окремих соціальних груп;

5) настання тяжких наслідків або заподіяння збитків внаслідок вчинення дисциплінарного проступку.

За статтею 68 Закону України «Про державну службу» дисциплінарне провадження порушується шляхом видання відповідного наказу (розпорядження) суб`єктом призначення - стосовно державних службовців посад державної служби категорій "Б" і "В".

Дисциплінарні стягнення накладаються (застосовуються) на державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В": зауваження - суб`єктом призначення; інші види дисциплінарних стягнень - суб`єктом призначення за поданням дисциплінарної комісії.

Відповідно до статті 69 Закону України «Про державну службу» для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія).

Дисциплінарною комісією стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії "А", є Комісія.

Дисциплінарну комісію стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії "Б" та здійснюють повноваження керівників державної служби в державних органах, а також їх заступників, утворює суб`єкт призначення. Дисциплінарну комісію стосовно інших державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В", утворює керівник державної служби у кожному державному органі.

Дисциплінарна комісія діє у складі не менше трьох членів.

Члени дисциплінарної комісії здійснюють свої повноваження на громадських засадах. Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення.

Суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів зобов`язаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку.

Статтею 71 Закону України «Про державну службу» передбачено, що Порядок здійснення дисциплінарного провадження затверджується Кабінетом Міністрів України. Порядок здійснення дисциплінарного провадження визначає, зокрема:

1) повноваження та порядок роботи дисциплінарної комісії;

2) порядок формування дисциплінарної комісії;

3) порядок здійснення дисциплінарного провадження у разі неможливості утворення або функціонування дисциплінарної комісії у державному органі.

Гарантії прав державних службовців під час застосування дисциплінарного стягнення визначені в ст. 74 3акону України «Про державну службу». Так, дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби. Дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки у разі встановлення факту вчинення дисциплінарного проступку та вини державного службовця. Вчинення державним службовцем діянь у стані крайньої потреби або необхідної оборони виключають можливість застосування дисциплінарного стягнення.

Відповідно до статті 75 Закону України «Про державну службу» перед накладенням дисциплінарного стягнення суб`єкт призначення повинен отримати від державного службовця, який притягається до дисциплінарної відповідальності, письмове пояснення. Пояснення державного службовця має відображати час, місце, обставини та причини вчинення ним дисциплінарного проступку, його усвідомлення чи заперечення провини, а також інші питання, які мають значення у справі. Відмова надати пояснення оформляється відповідним актом і підтверджується двома державними службовцями. Відмова надати пояснення не перешкоджає здійсненню дисциплінарного провадження та накладенню на державного службовця дисциплінарного стягнення.

За статтею 76 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право на ознайомлення з матеріалами дисциплінарної справи. Процедуру здійснення дисциплінарними комісіями з розгляду дисциплінарних справ дисциплінарних проваджень стосовно державних службовців визначає Порядок здійснення дисциплінарного провадження, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.12.2019р. № 1039.

VI. Оцінка суду

Суд зазначає, що у межах цієї справи здійснює правову оцінку дій суб`єкта владних повноважень щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення. Предметом судового контролю є не доцільність або ефективність управлінського рішення, а перевірка його відповідності вимогам законодавства.

Суд не підміняє розсуд суб`єкта владних повноважень у питаннях внутрішньої організації державної служби, проте перевіряє, чи були реалізовані його повноваження в межах компетенції, у спосіб, передбачений законом, з дотриманням процедурних гарантій та з урахуванням усіх істотних обставин.

Щодо визначення позивача головним виконавцем документа, суд звертає увагу на таке.

Із поданої позовної заяви вбачається, що позивач пов`язує свої повноваження на підпис листа від 06.07.2021 № 29859/ПІ-У-2844/19.2.3 з тим, що за резолюцією заступника Міністра юстиції України Оніщук О.М., накладеною 02.07.2021 в електронній системі документообігу, саме він був визначений головним виконавцем за вхідним зверненням громадянина. На обґрунтування своєї позиції позивач також посилається на відсутність зміни цієї резолюції у передбаченому порядку.

Водночас відповідач заперечує правомірність дій позивача, посилаючись на те, що відповідно до даних реєстраційно-контрольної картки документа, головним виконавцем щодо відповіді по суті було визначено Управління персоналу. Як вказує відповідач, дія резолюції одного з керівників не скасовує обов`язку узгодження між усіма співвиконавцями, особливо якщо мова йде про документ, який оформлюється від імені органу публічної влади.

У ході розгляду справи з`ясовано, що дійсно 02.07.2021 заступником міністра Оніщук О.М. була накладена резолюція, відповідно до якої позивача було визначено одним із виконавців запиту. Разом із тим, із системного перегляду контрольної картки документа, а також листа Департаменту ДВС, убачається, що запит також був переданий для опрацювання до Управління персоналу, а отже - мав кількох виконавців.

Суд вважає за необхідне констатувати, що система електронного документообігу, яка перебувала в дослідній експлуатації, не забезпечувала технічної ієрархії між резолюціями, що фактично призводило до дублювання статусів «головного виконавця». Водночас відсутність службової записки про зміну виконавця не свідчить про безумовне надання одному з них повноваження діяти від імені міністерства без погодження з іншими.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що визначення ОСОБА_1 виконавцем запиту на підставі однієї з резолюцій саме по собі не звільняло його від обов`язку погодити проект відповіді з іншими співвиконавцями, особливо враховуючи, що йшлося про офіційний лист від імені Міністерства юстиції України.

У постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі № 420/4050/21 зазначено: «У разі одночасного визначення кількох виконавців підготовка відповіді без погодження з ними або без передачі відповідального виконання у встановленому порядку не може розглядатися як належне службове виконання обов`язку».

Аналогічну правову позицію сформульовано в постанові Касаційного адміністративного суду від 15.03.2021 у справі № 340/1222/20.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо того, що призначення ОСОБА_1 одним із виконавців за зверненням не надавало йому виключного права діяти від імені Міністерства без погодження з іншими виконавцями. Відтак, сам по собі факт резолюції заступника міністра не може розцінюватися як підстава для повної відповідальності за документ без взаємодії з підрозділами, уповноваженими надавати остаточну відповідь.

Щодо повноважень на підпис документа, суд звертає увагу на таке.

У своїх доводах позивач зазначає, що, підписуючи лист від 06.07.2021 № 29859/ПІ-У-2844/19.2.3, він діяв у межах своєї компетенції як керівник самостійного структурного підрозділу Міністерства юстиції України. Свої дії позивач обґрунтовує положеннями пункту 117 Інструкції з діловодства в редакції наказу № 670/5 від 22.02.2021, відповідно до яких керівники підрозділів мають право підписувати повідомлення про продовження строків розгляду запитів на публічну інформацію.

Відповідач, заперечуючи проти цих доводів, посилається на відсутність у позивача погодження проекту листа з іншими визначеними виконавцями, на невідповідність змісту запиту сфері діяльності очолюваного позивачем департаменту та на порушення внутрішнього порядку погодження службових документів, встановленого пунктом 105 Інструкції з діловодства.

Суд з`ясував, що пункт 117 Інструкції з діловодства в чинній на момент подій редакції справді передбачає можливість підписання листів про продовження строків розгляду запитів не лише заступниками міністра, а й керівниками структурних підрозділів - за умови, що проєкти таких листів підготовлені відповідними підрозділами у межах їх компетенції.

Разом з тим, аналіз матеріалів справи дає підстави суду вважати, що вказаний документ - попри його формальну класифікацію як повідомлення про продовження строку - стосувався звернення, яке підлягало розгляду у взаємодії щонайменше з одним іншим підрозділом (Управлінням персоналу), та не належав виключно до повноважень Департаменту нотаріату. Відповідно, лист не був підготовлений департаментом у межах автономної компетенції, а отже, потребував погодження з іншими співвиконавцями.

Пункт 105 Інструкції передбачає, що електронні документи, які виходять за межі виключної компетенції одного структурного підрозділу, підлягають обов`язковому погодженню з усіма зацікавленими підрозділами. У даному випадку позивач підписав документ без такого погодження, попри наявність інших виконавців у контрольній картці та відсутність підтверджень погодження проєкту листа з ними.

У постанові Верховного Суду від 10.02.2022 у справі № 420/13883/20 зазначено, що реалізація посадовою особою формально передбаченого повноваження може бути визнана протиправною, якщо вона здійснена з порушенням внутрішніх процедур погодження, передбачених актами, що регулюють організацію діяльності державного органу.

Аналогічний підхід відображено в судовій практиці. Так, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 лютого 2022 року у справі № 420/13883/20 зазначено, що підписання службових документів без дотримання порядку внутрішнього узгодження може свідчити про перевищення повноважень.

З урахуванням установлених обставин та положень чинного законодавства, суд дійшов переконання, що дії позивача з підписання листа від 06.07.2021 здійснено без достатніх правових підстав, оскільки цей документ не був погоджений з іншими визначеними виконавцями, належав до предметної сфери іншого структурного підрозділу, а порядок службового узгодження, передбачений Інструкцією з діловодства, не було дотримано. Такі дії виходили за межі наданих повноважень і за своєю правовою природою мають ознаки дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 7 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу».

Щодо правової природи листа від 06.07.2021, суд зазначає наступне.

Позивач доводить, що лист від 06.07.2021 № 29859/ПІ-У-2844/19.2.3, який став підставою для накладення на нього дисциплінарного стягнення, є повідомленням про продовження строку розгляду запиту, а не відповіддю по суті. На його переконання, такий документ має проміжний службовий характер і не створює самостійних юридичних наслідків, а отже - не потребує додаткового погодження з іншими структурними підрозділами. Посилаючись на п. 117 Інструкції з діловодства, позивач стверджує, що мав право підписати зазначений лист як керівник структурного підрозділу.

Відповідач заперечує таку оцінку і зазначає, що навіть лист-повідомлення про продовження строку розгляду запиту на публічну інформацію становить зовнішній документ, оформлений від імені Міністерства юстиції України, який змінює строки реалізації права особи на доступ до інформації та породжує юридичні наслідки. Відповідно, його підписання потребує належного дотримання внутрішнього порядку погодження службової документації.

У результаті аналізу доказів суд дійшов висновку, що спірний лист не містив відповіді по суті запиту, а лише повідомляв про продовження строку його розгляду на підставі статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проте така класифікація не нівелює юридичну значущість документа, оскільки він змінює строк реалізації права особи на інформацію і є офіційним актом реагування органу державної влади на запит.

З матеріалів справи убачається, що зазначений лист було оформлено на офіційному бланку Міністерства юстиції України, зареєстровано в системі документообігу як вихідний, та надіслано без застереження про попередній характер. Отже, незалежно від його статусу як «проміжної» чи «остаточної» відповіді, документ становив зовнішню дію від імені суб`єкта владних повноважень, і його зміст безпосередньо впливав на правове становище адресата.

Інструкція з діловодства у пункті 105 прямо визначає, що службові документи, які підписуються від імені Міністерства, у разі участі кількох виконавців підлягають погодженню, незалежно від того, чи йдеться про остаточну відповідь, чи проміжне повідомлення. Встановлені судом обставини не підтверджують дотримання цього порядку при підготовці та підписанні оспорюваного листа.

У постанові Касаційного адміністративного суду від 30.03.2021 у справі № 620/6514/19 вказано, що повідомлення про продовження строку розгляду запиту є юридично значимим актом органу публічної влади, який має оформлюватися належним чином, із дотриманням установленої процедури погодження. Аналогічно, у справі № 826/4196/18 Верховний Суд дійшов висновку, що незалежно від змісту документа, його підписання без належних внутрішніх погоджень може свідчити про перевищення повноважень.

Суд констатує, що лист від 06.07.2021, навіть за умови його кваліфікації як повідомлення про продовження строку розгляду запиту, є документом, який створює юридичні наслідки, потребує належного погодження з усіма співвиконавцями та має бути оформлений у порядку, визначеному Інструкцією з діловодства. Відсутність таких погоджень свідчить про недотримання встановленої процедури та самовільне вчинення дій, які виходять за межі службових повноважень позивача.

У межах оцінки доводів позивача про упередженість дисциплінарної комісії, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Позивач стверджує, що дисциплінарне провадження щодо нього було здійснене з порушенням принципу неупередженості. Зокрема, він вказує на участь у дисциплінарній комісії заступника директора Департаменту державної виконавчої служби Чорнобая О.Ю., який раніше брав участь у виконанні запиту, що стало підставою для дисциплінарного провадження. Позивач також звертає увагу на те, що комісія відмовила йому в задоволенні клопотання про отримання письмових пояснень від ОСОБА_3 , хоча саме ці пояснення, на думку позивача, мали істотне значення для встановлення обставин справи.

На обґрунтування своєї позиції позивач посилається на потенційний конфлікт інтересів, а також на положення статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», які передбачають обов`язок вжити заходів для недопущення реального або потенційного конфлікту інтересів під час участі у прийнятті рішень.

У ході розгляду справи з`ясовано, що ОСОБА_3 дійсно був серед виконавців, залучених до первинного реагування на запит, однак не виступав ініціатором притягнення позивача до відповідальності, не складав доповідну записку та не займав провідну роль у формуванні доказів у дисциплінарній справі.

Суд враховує, що дисциплінарна комісія є колегіальним органом, а рішення про застосування стягнення приймається більшістю голосів. У матеріалах справи не виявлено даних про те, що ОСОБА_3 мав особисту зацікавленість у результатах провадження або перебував у ситуації, яка створювала ризик упередженості.

Сам по собі факт попередньої залученості члена комісії до загального процесу обробки запиту, без доведеного впливу на хід розгляду справи, не свідчить про реальний чи потенційний конфлікт інтересів у розумінні антикорупційного законодавства. Відмова у задоволенні клопотання про надання пояснень з боку ОСОБА_3 є дискреційною дією комісії, яка розглядає доцільність збирання додаткових доказів у межах своєї процедури. Факт відмови в цьому клопотанні не може сам по собі свідчити про порушення принципу неупередженості.

У постанові Касаційного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі № 580/2643/19 зазначено, що для визнання дій комісії упередженими необхідно довести наявність конкретних фактів, які свідчать про зацікавленість членів комісії в результаті дисциплінарного провадження. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 826/14580/17.

На підставі сукупної оцінки доказів суд вважає, що твердження позивача про упередженість дисциплінарної комісії та наявність конфлікту інтересів з боку окремого її члена не підтвердилися. Порядок розгляду дисциплінарного провадження відповідав вимогам об`єктивності та колегіальності, а участь ОСОБА_3 у складі комісії не порушила засад неупередженості, гарантованих законодавством.

Щодо процедури дисциплінарного провадження, суд звертає увагу на таке.

Суд розглянув доводи позивача щодо порушень процедури дисциплінарного провадження та зауважує, що відповідно до статей 73 75 Закону України «Про державну службу» та пунктів 13 14 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1039 від 04.12.2019, дисциплінарне провадження має здійснюватися з дотриманням принципів об`єктивності, повноти та неупередженості. У позовній заяві зазначено, що дисциплінарна комісія діяла формально, не дослідила всі докази, не надала належної оцінки поясненням позивача, а також безпідставно відхилила низку його клопотань, у тому числі про фіксацію засідання, виклик свідків, витребування матеріалів та відкладення розгляду у зв`язку з очікуванням відповідей на адвокатські запити.

У відповідь на ці доводи відповідач зазначає, що дисциплінарне провадження було відкрито на підставі доповідної записки, яка містила достатні відомості для перевірки дій державного службовця, а під час розгляду справи позивач не був позбавлений можливості подати пояснення і скористатися своїми правами. Подані ним клопотання були розглянуті, і дисциплінарна комісія надала обґрунтовану письмову відмову, посилаючись на їх необґрунтованість або передчасність. Зокрема, фіксація засідання не є обов`язковою вимогою Порядку, а витребування додаткових доказів залишено на розсуд комісії в залежності від оцінки їхньої релевантності та необхідності.

Суд дійшов переконання, що подані матеріали підтверджують дотримання процедури дисциплінарного провадження. Позивач був письмово повідомлений про відкриття справи, надав письмові пояснення, які включено до матеріалів, та реалізував процесуальні права на подання клопотань. Відмова в задоволенні окремих з них не може сама по собі розцінюватися як порушення процедури, якщо рішення про це було мотивованим. Твердження про формальний або упереджений характер розгляду не підтверджені належними доказами. Верховний Суд у справі № 300/3161/19 зазначив, що істотними є лише ті процесуальні порушення, які могли вплинути на зміст рішення, а не будь-які відхилення від очікуваного перебігу процедури. Подібний підхід викладено і в постанові у справі № 826/17453/18, де вказано, що повнота дисциплінарного провадження оцінюється з урахуванням того, чи було забезпечено реалізацію прав сторін, а не за кількістю задоволених або відхилених клопотань.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що процедура дисциплінарного провадження проведена з дотриманням вимог законодавства, а позивач не був позбавлений можливості реалізувати свої права. Встановлені обставини не свідчать про істотні процесуальні порушення, які могли б вплинути на законність рішення суб`єкта владних повноважень.

Суд з урахуванням характеру спірних правовідносин звертає увагу на те, що відповідно до частини п`ятої статті 66 Закону України «Про державну службу» звільнення з посади є передбаченим законом видом дисциплінарного стягнення, який може бути застосований за вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку. Вибір конкретного виду стягнення належить до дискреційних повноважень суб`єкта призначення, і судове втручання в це питання можливе лише у разі очевидної невідповідності обраного заходу тяжкості порушення або порушення процедури його застосування.

Позивач у межах позовної аргументації не погоджується саме з характером обраного заходу, наголошуючи на відсутності реальних наслідків його дій, наявності сумнівів щодо компетенції в частині підписання листа та помилковій інтерпретації його дій як перевищення повноважень. Водночас відповідач, реалізуючи передбачені законодавством повноваження, застосував саме звільнення, обґрунтовуючи це неодноразовим порушенням обов`язку діяти в межах компетенції, недотриманням процедур діловодства та формулюванням висновку дисциплінарної комісії щодо наявності дисциплінарного проступку, який прямо передбачає можливість звільнення як міру відповідальності.

Судом вже встановлено, що дії позивача виходили за межі наданих повноважень і мали ознаки дисциплінарного проступку. Порядок розгляду дисциплінарної справи, з урахуванням наданих пояснень, дотримано, обставини встановлено, оцінено, висновки оформлено у передбаченому порядку. Вказані дії відповідача реалізовано в межах передбачених законом дискреційних повноважень, а мотивування обраного виду дисциплінарного стягнення не виглядає формальним або свавільним.

Як випливає з усталеної практики Верховного Суду, зокрема у постановах від 15.11.2022 у справі № 580/2637/21 та від 18.02.2021 у справі № 200/13976/20-а, саме суб`єкт призначення має право визначати адекватний вид дисциплінарного стягнення з урахуванням усіх наявних обставин, а суд не наділений повноваженнями втручатися в його оцінку, якщо процедура дотримана, а висновки комісії не виглядають явно необґрунтованими.

Отже, підстав для визнання неправомірним обраного виду дисциплінарного стягнення, з огляду на встановлені у справі фактичні обставини, суд не вбачає. Стягнення у вигляді звільнення як реакція на перевищення службових повноважень відповідає закону, співвідноситься з характером порушення та не виглядає непропорційним чи дискримінаційним.

Суд звертає увагу, що заявлені у позовній заяві вимоги про поновлення на посаді директора Департаменту нотаріату та державної реєстрації Міністерства юстиції України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від основної вимоги - визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 11.08.2021 № 1893/к про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Згідно з усталеною судовою практикою, такі вимоги підлягають задоволенню лише у разі, якщо суд визнає незаконним звільнення особи з посади.

У контексті встановлених у справі обставин, суд уже дійшов висновку про наявність у діях позивача ознак дисциплінарного проступку, відповідність дій суб`єкта владних повноважень вимогам закону, дотримання процедури дисциплінарного провадження та правомірність застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Відтак, обставин, які б свідчили про незаконність звільнення чи порушення гарантій прав позивача на державну службу, не встановлено.

За таких умов вимога про поновлення на посаді не ґрунтується на доведених у судовому засіданні фактах, а вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу втрачає правову основу як наслідкова. Відсутність судового рішення про скасування наказу про звільнення унеможливлює задоволення вказаних вимог.

У постанові Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 160/786/20 зазначено, що похідні вимоги не підлягають задоволенню за відсутності встановленого факту незаконного звільнення або переведення на іншу роботу. Аналогічна позиція міститься у рішенні Касаційного адміністративного суду у справі № 240/10044/19, де суд наголосив, що у разі підтвердження законності дисциплінарного стягнення відпадають правові підстави для поновлення на службі та компенсації.

Таким чином, з урахуванням установлених обставин і правового висновку щодо правомірності звільнення, позовні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

Узагальнюючи викладене, суд дійшов переконання, що дисциплінарне провадження стосовно позивача було здійснене в межах повноважень суб`єкта владних повноважень, з дотриманням процедурних вимог, визначених Законом України «Про державну службу» та Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1039. Дії позивача щодо самостійного підписання документа, який створював юридичні наслідки для адресата та мав бути погоджений із співвиконавцями, виходили за межі його службових повноважень і обґрунтовано були кваліфіковані як дисциплінарний проступок.

Доводи позивача щодо порушень процедури, упередженості дисциплінарної комісії, недоцільності обраного виду стягнення та відсутності провини не знайшли підтвердження під час розгляду справи. Суд враховує, що обрання виду дисциплінарного стягнення належить до дискреційних повноважень суб`єкта призначення, і не вбачає підстав вважати, що реалізація цього повноваження відбулася всупереч приписам закону або з порушенням прав позивача.

Оскільки законність наказу про застосування дисциплінарного стягнення не спростовано, похідні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими.

VІI. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIІI. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

У зв`язку із відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.