Справа № 520/3947/25
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 р. Справа № 520/3947/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., повний текст складено 07.04.25 по справі № 520/3947/25

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 03.05.2024 № 13/Д про повернення на доопрацювання документів ОСОБА_1 ;

зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 , як члену сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що до заяви про виплату одноразової грошової допомоги додано вичерпний перелік документів, які прямо вказували на спільне проживання позивачки зі своїм братом ОСОБА_2 , ведення ними спільного побуту, а також утримання позивачки за рахунок ОСОБА_2 . Вказує, що доказами кровної спорідненості позивача та загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 є :свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 - ОСОБА_3 ; свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 - ОСОБА_2 . Зазначає, що позивач та ОСОБА_2 є рідними братом та сестрою. Спільне проживання підтверджується Актом обстеження до рішення ХІІ сесії Солоницівської селищної ради VІІІ скликання від 15.04.2021 № 04, виданий 18.10.2024. У вказаному Акті зафіксовано проведення обстеження житлово-побутових умов у ОСОБА_1 , що проживає за адресою АДРЕСА_1 . У додаткових даних та висновках до акту вказано, що разом з ОСОБА_1 проживав її рідний брат по материнській лінії ОСОБА_2 , який загинув під час бойових дій під с. Питомник, Харківського району 22.08.2022. Посилається на те, що позивачка з самої юності вела з братом спільний побут, займалась господарством, позивачка організувала проводи брата в армію, приготувала всі необхідні речі та продукти, з усіх питань проходження служби адміністрація військової частини спілкувалася з нею як з членом родини. В акті також зазначено, що чоловік позивачки з 2020 не проживав з сім`єю. Чоловік позивачки ОСОБА_4 з 2019-2020 не допомагав їй матеріально, не був присутнім в житті та побуті, не піклувався про дітей. Вказує, що в період спільного проживання подружжя ОСОБА_2 допомагав родині сестри. На даний час позивачка не обізнана про місцезнаходження чоловіка. Всі обов`язки по утриманню ОСОБА_1 та її дітей взяв на себе ОСОБА_2 , допомагав по господарству, оплачував ремонтні роботи у домі, де вони проживали, піклувався про племінників та надавав постійну фінансову підтримку. Після загибелі ОСОБА_2 жодної фінансової допомоги ОСОБА_1 не отримує, так як інших родичів сім`я не має. Факт утримання позивачки за рахунок коштів її брата, ОСОБА_2 , підтверджується випискою по рахункам позивачки у АТ КБ «Приватбанк». З наданої виписки вбачається, що ОСОБА_2 систематично надсилались значні суми коштів на утримання його сестри. Окрім цього саме сестру, як єдиного родича ОСОБА_2 зазначав як отримувача коштів (заробітної плати) від військової частини НОМЕР_3 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) залишено без задоволення позов ОСОБА_1 .

Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що Харківський окружний адміністративний суд знехтував вимогами процесуального законодавства, що позбавило позивача можливості отримати ефективний захист його прав, свобод та інтересів у суді з огляду на порушення, вчинені суб`єктом владних повноважень. Звертає увагу суду на те, що викликані позивачем свідки могли надати пояснення щодо спільного проживання, ведення господарства, взаємних обов`язків позивача з загиблим братом. Однак, суд не викликав свідків в судове засідання та, надалі, жодним чином не дослідив письмові пояснення, подані позивачем до суду. Вказує, що Міністерство оборони України хибно виснувало, що судове рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факт спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність між ними взаємних прав та обов`язків є документом, який відповідно до Сімейного кодексу України підтверджують членство в сім`ї. Більш того, в Сімейному кодексі України відсутні будь-які посилання на встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту спільного проживання, ведення спільного господарства та наявність між ними взаємних прав та обов`язків. Зазначає, що документом, що відповідно до Сімейного кодексу України підтверджує, що заявниця (сестра) була членом сім`ї загиблого військовослужбовця є свідоцтва про народження, на підставі яких можна чітко встановити, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народила ОСОБА_5 . Вказує, що посилання суду першої інстанції на встановлення факту родинних зв`язків в окремому провадженні є передчасним та хибним, оскільки факт родинних зв`язків підтверджений належними та допустимими доказами, однак такі докази не досліджувались судом.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, Міністерство оборони України, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, обґрунтовуючи таке прохання доводами фактично аналогічними наведеним у позовній заяві.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на основі повного і всебічного з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, при повному дослідженні усіх наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 09.03.2022 солдат ОСОБА_2 , який є братом ОСОБА_1 , стрілець 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти, добровільно прибув та був призначений до військової частини НОМЕР_4 .

ОСОБА_2 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України у населених пунктах Тернова, Михайлівка, Веселе, Питомник Харківського району Харківської області, Старий Салтів, Чугуївського району Харківської області

23.08.2022 ОСОБА_1 повідомлено про те, що її брат, солдат ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 о 21 годині 55 хвилин у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону від тілесних ушкоджень несумісних із життям.

Відповідно до витягу з протоколу засідання 12 Регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців, що затверджений протоколом № 1052 від 26.09.2022, поранення солдата ОСОБА_2 «Осколкове поранення легені. Вибухова травма. Крововтрата», яке призвело до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим 23.08.2022 кабінетом судово-медичної експертизи на базі КНП ХОР «ОКЛ» Харківського обласного бюро СМЕ; витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_4 (з основної діяльності) про факт загибелі військовослужбовця поранення і причина смерті, так пов`язані із захистом батьківщини.

Похованням брата позивачка, ОСОБА_1 , займалась самостійно, як його єдиний родич.

Військовою частиною НОМЕР_3 були направлені кошти в розмірі потрійного окладу ОСОБА_2 на допомогу ОСОБА_1 в похованні її брата.

18.09.2023 ІНФОРМАЦІЯ_2 направив на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 заяву позивача з доданими матеріалами на загиблого військовослужбовця солдата ОСОБА_2 з метою подальшого складання відповідного висновку та направлення на розгляд Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.

25.12.2023 ОСОБА_1 була повідомлена про передання документів відносно ОСОБА_2 на розгляд до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України (висновок № 936 від 25.12.2023) та подальшого розгляду Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.

03.09.2024 представником позивача направлено адвокатські запити до ІНФОРМАЦІЯ_3 (№ 3/9/2 від 03.09.2024) та до Міністерства оборони України (№ 3/9 від 03.09.2024). Направлення запитів підтверджується описом вкладеного та квитанціями про відправлення АТ «Укрпошта» відповідно. В зазначених запитах запитувалась інформація про стан розгляду висновку № 936 від 25.12.2023 та чи вирішено питання відносно можливості виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1

10.09.2024 від ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшла відповідь від 09.09.2024 № 11842/С, яким повідомлено, що засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум відбулось 03.05.2024 № 13/д (Затверджено 07.05.2024). Комісія дійшла висновку про повернення на доопрацювання документів для призначення ОГД.

12.09.2024 від Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України надійшла відповідь № 220/13/7575 від 10.09.2024, в якій повідомлено, що Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, розглянуто документи ОСОБА_1 та прийнято рішення про повернення їх на доопрацювання, оформлене протоколом від 03.05.2024 № 13/д.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернулася до суду, з адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент винесення спірного рішення, у зв`язку з тим, що документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення, комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, приймаючи спірне рішення щодо повернення на доопрацювання документів для призначенні одноразової грошової допомоги, діяла у межах повноважень та відповідно до вимог Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон України № 2011-XII) та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві від 25.12.2013 (далі - Порядок № 975).

Погоджуючись з висновками викладеними судом першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (ч. 5 ст. 17 Конституції України).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України № 2232-XII від 25.02.1993 «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон України № 2232-XII) який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

За приписами ст. 41 Закону України № 2232-XII виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон України № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України № 2011-ХІІ, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною 2 статті 16 Закону України № 2011-ХІІ визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 16-1 Закону України № 2011-XII в редакції, яка діяла на момент загибелі ОСОБА_2 , у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

29.07.2022 Верховна Рада України ухвалила Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» № 2489-IX (далі Закон України № 2489-IX), яким, зокрема, текст ст. 16-1 Закону №2011-XII викладено у такій редакції: «1. У випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення)».

Закон України № 2489-IX (зміни до ст. 16-1 Закону України № 2011-XII) набрав чинності 25.08.2022.

Згідно з ч.ч. 1, 6, 8 ст. 16-3 Закону України № 2011-ХІІ визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (п. 9 ст. 16-3 Закону України № 2011-ХІІ).

Так, на виконання Закону України № 2011-XII Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25.12.2013 (далі - Порядок №975).

Згідно з п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Відповідно до п. 5 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста.

Якщо одна із зазначених осіб відмовляється від отримання одноразової грошової допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання.

Заява про відмову від отримання одноразової грошової допомоги повинна бути нотаріально посвідчена в установленому законодавством порядку.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

28.02.2022 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова № 168), згідно з п. 2 якої сім`ям загиблих осіб, зазначених у п. 1 цієї Постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у ст. 16-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII, крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.

Відповідно до абз. 2 п. 2 вказаної Постанови № 168 особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

У разі відмови однієї або кількох осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, від її отримання або якщо зазначені особи протягом трьох років з дня виникнення у них такого права його не реалізували, їх частки розподіляються між іншими особами, які мають право на одноразову грошову допомогу. Особам, які мають право на одноразову грошову допомогу, виплата їх частки здійснюється незалежно від реалізації такого права іншими особами (абз. 3 п. 2 Постанови № 168).

Якщо після призначення та виплати одноразової грошової допомоги у повному розмірі, зазначеному в абзаці першому цього пункту, за її отриманням звертаються інші особи, які мають на неї право, питання щодо перерозподілу суми такої допомоги вирішується за взаємною згодою осіб або в судовому порядку (абз. 4 п. 2 Постанови № 168).

Якщо сім`я загиблої особи одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими актами законодавства, здійснюється одна з таких виплат за її вибором.

Оскільки, як вже було зазначено (п. 2 Постанови № 168), виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги пов`язано із датою смерті військовослужбовця, що зазначена в свідоцтві про смерть, тому під час вирішення спору з приводу набуття позивачем права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця слід застосовувати нормативно-правові акти, в редакції, що діяли на час виникнення такого права.

Редакція статті 16-1 Закону України № 2011-XII, чинна на час загибелі військовослужбовця ОСОБА_2 , передбачала можливість отримання одноразової грошової допомоги: членами сім`ї, батьками та утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця. Редакція цієї статті після внесення змін Законом України №2489-IX, що набрали чинності з 25.08.2022, передбачає можливість отримання такої допомоги: батьками, одним із подружжя, який не одружився вдруге, дітьми, які не досягли повноліття, утриманцями загиблого (померлого).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позивачка може отримати одноразову грошову допомогу у зв`язку зі смертю військовослужбовця ОСОБА_2 у разі визнання її або членом сім`ї, або утриманцем загиблого.

Статтею 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

При цьому, родинний зв`язок (зокрема, брат та сестра) та сім`я є нетотожними поняттями.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Для віднесення особи до кола членів однієї сім`ї необхідними є фактори спільного проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільного побуту і взаємних прав й обов`язків осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Згідно з абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, встановлення права особи, яка вважає себе членом сім`ї загиблого військовослужбовця, на отримання грошової допомоги передбачає доведення: факту проживання з загиблим; наявність у такої особи і загиблого спільного побуту та взаємних прав і обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 240/5809/18, від 17.04.2019 у справі № 456/1258/17.

У постанові від 20.04.2020 у справі № 357/13948/16-а Верховний Суд дійшов висновку, що факт проживання однією сім`єю був установлений судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому позивач є членом сім`ї особи, яка загинула під час АТО, і має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, виплату якої гарантовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Члени сім`ї, що є утриманцями загиблого військовослужбовця визначаються відповідно до ст. 31 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до якої члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Таким чином, встановлення права особи, яка вважає себе членом сім`ї та вважається утриманцем загиблого військовослужбовця, на отримання грошової допомоги передбачає доведення або факту перебування на повному утриманні загиблого та/або одержання допомоги, що була джерелом для існування або факт проживання однією сім`єю.

Під час розгляду справи позивачка вказувала, що вона є безробітної особою з лютого 2022, проживали разом з братом однією сім`єю, вели спільне господарство, разом доглядали її дітей, брат замінив дітям батька, та опікувався і вона дійсно перебувала на його повному утриманні, та його допомога була єдиним джерелом існування.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сам по собі факт спільного проживання осіб, що не є подружжям чи родичами першого ступеня споріднення (батьки чи діти), обов`язки щодо утримання якими один одного встановлено положеннями Сімейного кодексу України, не може свідчити про проживання таких осіб сім`єю, оскільки для цього слід встановити факт ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона перебувала на утриманні ОСОБА_2 позивачка ні відповідачу, ні суду не надала (зокрема, що вона має право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого брата чи судового рішення про встановлення факту перебування її на його утриманні).

Оцінивши надані позивачкою документи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомарного висновку про обґрунтованість доводів відповідача про недостатність доданих позивачем документів до заяви про призначення одноразової грошової допомоги для визначення її або членом сім`ї або утриманцем померлого.

За таких обставин, відповідач правомірно прийняв рішення про повернення документів на доопрацювання, оскільки такі повноваження йому надані згідно з п. 13 Порядку № 975, а позивачкою не було подано усі необхідні документи (зокрема, які б підтверджували перебування її на утриманні загиблого брата або можливість визначення її як члена сім`ї).

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідачем не було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу. За умови подання на розгляд комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум необхідних документів, позивач може претендувати на отримання вказаної грошової допомоги.

Таким чином, колегія суддів вважає правомірним викладені відповідачем у п. 11 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 03.05.2024 № 13/д висновки про недостатність документів для встановлення у позивачки права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю військовослужбовця ОСОБА_2 та, відповідно правомірність повернення заяви позивача на доопрацювання.

З огляду на зазначене заявлені позивачкою вимоги не підлягають задоволенню.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Суд першої інстанції правомірно відхилив твердження апелянта, що позивач є особою, яка перебувала на утриманні військовослужбовця та має право на отримання одноразової грошової допомоги, адже факт перебування позивача на утриманні ОСОБА_2 , в судовому порядку не встановлений, тому у відповідача були відсутні підстави для виплати грошової допомоги.

Крім того, у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №290/289/22-ц від 22.03.2023 Верховний Суд вказав на юрисдикцію спору у справі про встановлення факту проживання однією сім`єю для отримання одноразової соцдопомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця.

Так, вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю для отримання одноразової соціальної допомоги пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за особою певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами особи з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, КЦС ВС дійшов висновку, що спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для підтвердження за особою певного соціально-правового статусу щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця, не пов`язаний з будь-якими цивільними правами та обов`язками особи, їх виникненням, існуванням та припиненням.

За предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин, а отже, підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів зауважує, що апелянт не позбавлена права звернутись до відповідача повторно після встановлення факту у цивільному провадженні.

Стосовно процесуальних порушень, на які покликається представник позивачки у апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ст. 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Частиною 4 ст. 12 КАС України передбачено випадки, коли розгляд справи здійснюється виключно за правилами загального позовного провадження.

У свою чергу дана справа не належить до категорії справ, розгляд яких, відповідно до цієї норми, здійснюється виключно за правилами загального позовного провадження.

Згідно з ч. 5 ст. 12 КАС України, умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Приписами ст. 257 КАС України визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. При цьому, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 257 КАС України, при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Аналізуючи наведені положення процесуального закону, колегія суддів дійшла висновку, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (ч. 6 ст. 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (ч. 4 ст. 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 257 КАС України).

З огляду на приписи вказаних норм КАС України і з урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, суд першої інстанції скористався своїм дискреційним повноваженням на віднесення справи до категорії справ незначної складності, оскільки позовні вимоги не належать до вичерпного переліку справ, які повинні розглядатися винятково за правилами загального позовного провадження.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 66 КАС України заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Статтею 44 КАС України передбачено, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Учасники справи мають право, у тому числі, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Водночас, приписами ст. 92 КАС України передбачено, що виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання у справі.

Отже, процесуальним законодавством визначено чіткі вимоги до заяви про виклик свідків, які є обов`язковими для врахування сторонами. При цьому, з аналізу наведеної статті слідує, що така заява може бути подана у випадку розгляду справи з викликом сторін за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Провадження у даній справі відкрито та призначено до розгляду, з врахуванням приписів ст.ст. 257, 262 КАС України, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, що, як наслідок, виключає можливість виклику та допиту свідків, вказаних у позовній заяві.

Оцінюючи наведені апелянткою доводи, колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Колегія суддів також вважає за доцільне зауважити, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин, відповідні доводи представника позивачки (апелянтки) щодо допущення судом першої інстанції порушень процесуального права не знайшли свого підтвердження письмовими доказами, долученими до матеріалів справи та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 по справі № 520/3947/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий І.М. Ральченко