Справа № 420/4780/25
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/4780/25

Категорія:112010200 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 02.05.2025 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду (далі ГУПФ) України в Дніпропетровській області про:

- визнання протиправним та скасування рішення ГУПФ України в Дніпропетровській області від 12 грудня 2024 року №18 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов`язання ГУПФ України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п."е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі Закон №1788-ХІІ) з 06 грудня 2024 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що 06 грудня 2024 року, користуючись правом на призначення пенсії за вислугу років, передбаченим ст. 52 Закону №1788-ХІІ звернулася до ГУПФ України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п."е" ст. 55 Закону №1788-XII як працівнику охорони здоров`я, додавши до неї документи, що підтверджують наявність в неї необхідного спеціального страхового стажу для призначення пенсії за вислугу років. Проте, рішенням ГУПФ України в Дніпропетровській області від 12 грудня 2024 року №18 було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років. Позивач вважав таке рішення протиправним та за його скасуванням звернулася до суду.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що відповідно до п."е" ст. 55 Закону №1788-XII, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 року не менше 25 років та після цієї дати: - з 1 квітня 2024 року або після цієї дати не менше 30 років. Відповідно до розрахунку стажу (Форма РС-право) страховий стаж позивача становить 30 років 10 місяців, спеціальний стаж станом на 11 жовтня 2017 року, що дає право на призначення за вислугу років, становить 26 років 05 місяців 13 днів, що недостатньо для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п."е" ст. 55 Закону №1788-XII (менше 26 років 6 місяців), при умові звільнення з посади, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. З огляду на вищезазначене, відсутні підстави для призначення позивачу пенсії за вислугу років.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_2 до ГУПФ України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФ України в Дніпропетровській області від 12 грудня 2024 року №18 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років.

Зобов`язано ГУПФ України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років відповідно до п."е" ст. 55 Закону №1788-XII з 06 грудня 2024 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФ України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн.

В апеляційній скарзі ГУПФ України в Дніпропетровській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що Закон України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (далі Закон №2148-VIII) набрав чинності 11 жовтня 2017 року, отже, стаж роботи за вислугою років зараховується саме станом на 11 жовтня 2017 року та на умовах, які діяли на 11 жовтня 2017 року. Закон №2148-VIII, що діяв на час звернення позивача за призначенням пенсії є діючим та не визнаний неконституційним повністю або в його окремій частині. Відповідно до п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 року не менше 25 років та після цієї дати: - з 1 квітня 2024 року або після цієї дати не менше 30 років. Відповідно до розрахунку стажу (Форма РС-право) страховий стаж позивача становить 30 років 10 місяців, спеціальний стаж станом на 11 жовтня 2017 року, що дає право на призначення за вислугу років, становить 26 років 05 місяців 13 днів, що недостатньо для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ (менше 26 років 6 місяців), при умові звільнення з посади, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. З наведеного випливає, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та дав їм неналежну оцінку, у результаті чого прийняв незаконне та необґрунтоване рішення.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУПФ України в Дніпропетровській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

ОСОБА_1 у період з 1988 року по 1991 рік навчалася у Білгород-Дністровському медичному училищі, після завершення якого 28 лютого 1991 року їй було присвоєно кваліфікацію "акушерка" (копія диплому серії НОМЕР_1 ).

Після отримання диплому, у період з квітня 1991 року по березень 2021 року позивач працювала на посадах у сфері охорони здоров`я, що дають право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до норм чинного законодавства України.

За відомостями, внесеними до трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 , позивач працювала на таких посадах:

- з 29 квітня 1991 року до 12 серпня 1991 року на посаді акушерки Фельдшерсько-акушерського пункту (далі ФАП) с. Ярославка;

- з 12 серпня 1991 року до 02 грудня 1991 року на посаді завідуючої Ярославським ФАПом;

- з 02 грудня 1991 року по 31 жовтня 2013 року на посаді завідуючої Костянтинівським ФАПом;

- з 01 листопада 1993 року до 01 листопада 2016 року на посаді фельдшера Костянтинівського фельдшерського пункту;

- з 01 листопада 2016 року до 01 жовтня 2018 року на посаді завідувача медична сестра загальної практики-сімейної медицини Костянтинівського фельдшерського пункту та, за сумісництвом, на посаді (0,5 ставки) молодшої медичної сестри Костянтинівського фельдшерського пункту;

- з 01 жовтня 2018 року до 12 жовтня 2018 року на посаді медичної сестри загальної практики сімейної медицини Кулевчанської АСМ-ЗП (на 0,75 ставки);

- з 12 жовтня 2018 року по 31 березня 2021 року на посаді медичної сестри загальної практики сімейної медицини Ярославського ФАПу.

- 31 березня 2021 року позивача було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України.

У період з 05 травня 2021 року по 01 грудня 2021 року позивачеві виплачувалась допомога по безробіттю відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Так, згідно з відомостями трудової книжки, станом на дату звільнення позивача з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників страховий стаж позивача становив 29 років 11 місяців 3 дні.

Після звільнення з роботи 31 березня 2021 року позивач більше не працювала.

06 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за вислугу років. Заява позивача про призначення пенсії та додані до неї документи розглядалися ГУПФ України в Дніпропетровській області. Рішенням ГУПФ України в Дніпропетровській області від 12 грудня 2024 року №18 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що згідно положень п.п.2-1, 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV (далі Закон №1058-IV) в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (далі Закон №2148-VIII) право на пенсію за вислугу років мають особи, за їхнім зверненням, які на день набрання чинності Законом №2148-VIII (на 11 жовтня 2017 року) мають вислугу років та стаж, передбачений ст.ст. 52, 54, та 55 Закону №1788-ХІІ з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-ХІІ.

Право на пенсію за вислугу років мають працівники медичних закладів незалежно від віку, за наявності вислуги років у період:

до 01 квітня 2015 року не менше 25 років;

до 01 січня 2016 року не менше 25 років 6 місяців;

до 11 жовтня 2017 року не менше 26 років 6 місяців.

Страховий стаж особи становить 30 років 10 місяців, стаж за вислугу років станом (на 11 жовтня 2017 року) 26 років 5 місяців 13 днів.

Зазначено, що стаж враховано в повному обсязі, згідно наданих документів.

Позивач вважав оскаржуване рішення протиправним та за захистом своїх прав звернулась до суду.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи положення п.2-1 та п.16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV пенсія за вислугу років згідно положень п."е" ст. 55 Закону №1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.

Суд першої інстанції зазначав, що позивач на момент подання заяви про призначення пенсії за вислугу років від 06 грудня 2024 року мав станом на 11 жовтня 2017 року спеціальний стаж роботи понад 25 років, а саме: 26 років 5 місяців 13 днів, що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст. 46 Конституції України ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, Закону України "Про пенсійне забезпечення", Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Рішенню Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04 червня 2019 року.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 2-1 "Прикінцевих і перехідних положень" Закону №1058-IV передбачено, що, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст. 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-ХІІ.

Пунктом "е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII (далі Закон №911-VIII) встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року не менше 27 років 6 місяців.

Проте, 04 червня 2019 року Рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 55 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року №213-VIII (далі Закон №213-VIII), Законом №911-VIII. Положення п."а" ст. 54, ст. 55 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законами України №213-VIII та №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За змістом рішення Конституційного суду України положення п."а" ст. 54, ст. 55 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №911-VIII у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у п."а" ст. 54 Закону №1788-ХІІ, та 55 років для осіб, зазначених у п.п."е, ж" ст. 55 Закону №1788-ХІІ, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням ст.ст. 1, 3, ч.3 ст. 22, ст. 46 Основного Закону України.

Положення п."а" ст. 54, ст. 55 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до ст. 55 Закону №1788-XII Законами №213-VIII, та №911-VIII неконституційними.

Вказані норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04 червня 2019 року.

Отже, з 05 червня 2019 року положення п."е" ч.1 ст. 55 Закону №1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами №213-VIII, №911-VIII, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, відмовляючи у призначенні позивачу пенсії, виходило із того, що ОСОБА_1 станом на 11 жовтня 2017 року не має достатнього спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії.

Разом з тим колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідач протиправно застосував норми п."е" ст. 55 Закону №1788-XII у тій редакції, яка втратила чинність згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019, що також вірно встановлено судом першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що наведене саме по собі є достатньою підставою для визнання протиправним прийнятого ГУПФ України в Дніпропетровській області рішення від 12 грудня 2024 року №18.

Крім того, згідно п.2-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст. 52, 54 та 55 Закону №1788-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-ХІІ.

Також, Законом №2148-VІІІ були внесені зміни до п.16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

"До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії".

Враховуючи положення п.п.2-1, 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV пенсія за вислугу років згідно положень п."е" ст. 55 Закону №1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі №440/1286/20, в якій касаційний суд висловив правову позицію, щодо можливості призначення пенсії особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.

Колегія судді акцентує увагу на тому, що на момент подання заяви про призначення пенсії за вислугу років від 06 грудня 2024 року позивач мала станом на 11 жовтня 2017 року спеціальний стаж роботи понад 25 років, а саме: 26 років 5 місяців 13 днів, що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п."е" ст. 55 Закону №1788-ХІІ.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та є тотожними відзиву на позовну заяву, факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 08 липня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.