Справа № 440/1150/25
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 р. Справа № 440/1150/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: П`янової Я.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 року (ухвалене суддею К.І. Клочко) в справі № 440/1150/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 67 від 25.07.2024 р. про відмову у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за віком; зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 14.10.1981 р. по 04.06.1984 р. та з 03.07.1986 р. по 31.12.1997 р; зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області перевести ОСОБА_1 , з 17.07.2024 р. з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на підставі ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 р. частково задоволено позов, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №67 від 25.07.2024 р. про відмову ОСОБА_1 у переведенні з одного виду пенсії на інший; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоди роботи з 14.10.1981 р. по 01.07.1982 р., з 20.04.1984 р. по 04.06.1984 р., з 23.07.1986 р. по 31.03.1987 р., з 07.04.1987 р. по 25.07.1988 р., з 26.08.1988 р. по 14.06.1989 р., з 01.01.1990 р. по 28.08.1990 р., з 03.12.1990 р. по 10.07.1991 р., з 12.07.1991 р. по 30.10.1991 р., з 20.12.1991 р. по 08.06.1993 р., з 01.07.1993 р. по 30.11.1993 р., з 01.07.1994 р. по 28.09.1995 р., з 16.10.1995 р. по 01.07.1996 р., з 14.04.1997 р. по 31.12.1997 р.; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком від 17.07.2024 р. з урахуванням висновків суду; в решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме: Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, що при досліджені записів трудової книжки позивача виявлено, що печатка на першій сторінці є нечитабельною, у зв`язку з чим відсутні підстави для зарахування періодів з 14.10.1981 р. по 31.12.2003 р. до страхового стажу. Таким чином, відповідач вважає, що позивач не має право на переведення на пенсію за віком згідно Закону №1058 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 31 рік, а спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у переведенні з одного виду пенсії на інший правомірним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером, який отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

17.07.2024 р. позивач, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про призначення пенсії за віком, до якої подано пакет документів.

Розглянувши заяву про призначення пенсії за віком від 17.07.2024 р., за принципом екстериторіальності, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області рішенням від 25.07.2024 р. № 74 відмовило позивачу у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

В обґрунтування підстав відмови у вказаному рішенні зазначено, що періоди роботи зазначені у трудовій книжці серія НОМЕР_1 з 14.10.1981 р. по 31.12.2003 р. неможливо врахувати у зв`язку з нечитабельністю печатки на першій сторінці (пункт 2.12 Розділу 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. №58 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 №110). Для зарахування періоду роботи згідно трудової книжки з 14.10.1981 р. по 31.12.2003 р. необхідно надати уточнюючі довідки. Згідно документів наданих заявником до вищезазначеної заяви та індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, до страхового стажу зараховано періоди роботи, а саме військова служба та період роботи згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з 01.01.1998 по 31.05.2023. Страховий стаж складає 23 роки 1 місяць 26 днів.

Позивач, вважає рішення відповідача таким, що порушує його право на отримання пенсії за віком, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючі частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення пенсійного органу є необґрунтованим та підлягає скасуванню, тому обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу період роботи з 14.10.1981 р. по 01.07.1982 р., з 20.04.1984 р. по 04.06.1984 р., з 23.07.1986 р. по 31.03.1987 р., з 07.04.1987 р. по 25.07.1988 р., з 26.08.1988 р. по 14.06.1989 р., з 01.01.1990 р. по 28.08.1990 р., з 03.12.1990 р. по 10.07.1991 р., з 12.07.1991 р. по 30.10.1991 р., з 20.12.1991 р. по 08.06.1993 р., з 01.07.1993 р. по 30.11.1993 р., з 01.07.1994 р. по 28.09.1995 р., з 16.10.1995 р. по 01.07.1996 р., з 14.04.1997 р. по 31.12.1997 р. та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 17.07.2024 р. з урахуванням висновків суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (в подальшому - Закон №1058-ІV).

Статтею 1 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону № 1058-IV, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Статтею 26 Закону № 1058-ІV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема за період з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Приписами ст. 24 Закону № 1058-ІV передбачено, що страховий стаж, необхідний для призначення пенсії, обчислюється відповідно до вимог цього Закону за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів (записів трудової книжки) та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом № 1058-ІV питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій, регулювалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII (в подальшому - Закон № 1788-XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно із ст. 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 (в подальшому - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядок № 637, визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно із п.п. 2.2 та 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 р. № 162 (яка діяла на час заповнення трудової книжки позивача), заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. У трудову книжку вносяться, зокрема відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою записи про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Отже, за аналізу наведених норм слідує, що трудова книжка, в якій містяться всі необхідні та точні записи про періоди роботи, є основним документом, що підтверджує стаж роботи. За наявності такої трудової книжки підтверджувати трудовий стаж іншими документами законодавством не вимагається. Обов`язок щодо заповнення трудової книжки покладався на керівника підприємства, установи організації, а не на працівника.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, викладену, зокрема, у постановах від 28.02.2018 р. в справі № 428/7863/17 та від 16.04.2020 р. в справі №159/4315/16-а про те, що певні недоліки в заповненні трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи організації, і не може мати негативні наслідки для особи, яка звернулася за пенсією.

Однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 р. в справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 14.10.1981 р., позивач у періоди: з 14.10.1981 р. по 01.07.1982 р. працював на посаді слюсарем-мотористом, з 20.04.1984 р. по 04.06.1984 р. працював на посаді водія третього класу, з 23.07.1986 р. по 31.03.1987 р. працював на посаді водія третього класу, з 07.04.1987 р. по 25.07.1988 р. працював на посаді водія 3 класу, з 26.08.1988 р. по 14.06.1989 р. працював на посаді водія 3 класу, з 01.01.1990 р. по 01.07.1990 р. працював на посаді водія, з 02.07.1990 р. по 28.08.1990 р. працював на посаді бляхаря 2 розряду, з 03.12.1990 р. по 10.07.1991 р. працював на посаді водія, з 12.07.1991 р. по 20.09.1991 р. працював на посаді слюсаря ІІ розряду, з 20.09.1991 р. по 30.10.1991 р. працював на посаді механіка, з 20.12.1991 р. по 01.12.1992 р. працював на посаді слюсаря-інструментальника, з 01.12.1992 р. по 08.06.1993 р. працював на посаді водія автобуса, з 01.07.1993 р. по 30.11.1993 р. працював на посаді механіка-водія, з 01.07.1994 р. по 28.09.1995 р. працював на посаді водія-механіка, з 16.10.1995 р. по 01.07.1996 р. позивач працював на посаді водія-механіка, з 14.04.1997 р. по 01.06.1997 р. позивач працював на посаді вантажника, з 01.06.1997 р. по 01.08.1997 р. позивач працював на посаді помічника водія у відділі дистрибуції, з 01.08.1997 р. по 02.12.1999 р. позивач працював на посаді водія доставки.

Зі змісту оскаржуваного рішенням №67 від 25.07.2024 р. відповідач встановив, що документально підтверджений страховий стаж ОСОБА_1 з 01.01.1998 р. по 31.05.2023 р., та складає 23 роки 1 місяць 26 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.

У відповідності до ст. 24 Закону № 1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Судовим розглядом встановлено, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці від 14.10.1981 р. щодо періодів його роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Проте, відповідачем до матеріалів справи не надано доказів того, що вказані записи в трудовій книжці позивача є сфальсифікованими або мають підробний характер, а отже, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає, що у відповідача відсутні підстави для неврахування періодів роботи, відображених в трудовій книжці від 14.10.1981 р.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Таким чином, доводи відповідача про те, що печатка на першій сторінці трудової книжки позивача є нечитабельною, у зв`язку з чим відсутні підстави для зарахування періодів з 14.10.1981 р. по 31.12.2003 р. до страхового стажу, є необґрунтованими та безпідставними, адже відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №67 від 25.07.2024 р., та належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу періоди роботи з 14.10.1981 р. по 01.07.1982 р., з 20.04.1984 р. по 04.06.1984 р., з 23.07.1986 р. по 31.03.1987 р., з 07.04.1987 р. по 25.07.1988 р., з 26.08.1988 р. по 14.06.1989 р., з 01.01.1990 р. по 28.08.1990 р., з 03.12.1990 р. по 10.07.1991 р., з 12.07.1991 р. по 30.10.1991 р., з 20.12.1991 р. по 08.06.1993 р., з 01.07.1993 р. по 30.11.1993 р., з 01.07.1994 р. по 28.09.1995 р., з 16.10.1995 р. по 01.07.1996 р., з 14.04.1997 р. по 31.12.1997 р. та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком від 17.07.2024 р., з урахуванням висновків суду.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 в справі № 440/1150/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Я.В. П`янова Л.В. Любчич