Справа № 560/12973/24
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 року

м. Київ

справа № 560/12973/24

адміністративне провадження № К/990/10128/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №560/12973/24

за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року (головуючий суддя: Михайлов О.О.)

і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2025 року (головуючий суддя: Боровицький О.А., судді: Шидловський В.Б., Курко О.П.),

УСТАНОВИВ:

І. Історія справи

У вересні 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просив суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, усіх щомісячних та виплати ОСОБА_1 з 3 квітня 2022 року до 1 травня 2023 року грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, усіх щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, компенсацію за невикористані щорічні календарні відпустки за період служби, компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період служби, індексацію грошового забезпечення та одноразову допомогу при звільненні з військової служби) виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідні тарифні коефіцієнти;

- зобов?язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошового забезпечення з 3 квітня 2022 року до 31 грудня 2022 року, з 1 січня 2023 року до 1 травня 2023 року посадового окладу, окладу за військовим званням, усіх щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, грошову допомогу оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, компенсацію за невикористані щорічні календарні відпустки за період служби, компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період служби, індексацію грошового забезпечення та одноразову допомогу при звільненні з військової служби із розрахунком місячного грошового забезпечення відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року Nє704, визначивши розміри посадового окладу, окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2022 року, 1 січня 2023 року відповідно, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14, з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 14 діб за 2022 рік;

- зобов?язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 14 діб за 2022 рік;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 травня 2023 року до 20 червня 2023 року (включно);

- зобов?язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 травня 2023 року до 20 червня 2023 року (включно).

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 6 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення йому ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, оформленої відповідно до вимог статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України/або обґрунтувань за яких позивач вважає, що строк звернення до суду з позовними вимогами не пропущено та доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що у позовній заяві позивач, зокрема, просить суд зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплатити йому грошове забезпечення за період з 3 квітня 2022 року до 31 грудня 2022 року та з 1 січня 2023 року до 1 травня 2023 року. При цьому, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 1 травня 2023 року №121 позивач з 1 травня 2023 року виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, що на переконання суду свідчить про те, що саме з цієї дати позивач був обізнаний про порушення своїх прав. Водночас, з адміністративним позовом позивач звернувся до суду 5 вересня 2024 року. З огляду на вказане суд застосував положення статті 233 КЗпП України в редакції від 1 липня 2022 року та дійшов висновку, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду.

На виконання вимог вказаної ухвали суду, позивач подав до суду заяву про поновлення строку звернення до суду, у якій зазначив, що оскільки відповідач в наказі про звільнення не вказав порядок обчислення грошового забезпечення та інших додаткових видів грошового забезпечення, то про порушення свого права він дізнався після подання заяви до військової частини НОМЕР_1 , відповідь на яку йому так і надано не було, а тому на його переконання, строк ним пропущено не було.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2024 року визнано неповажними підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду. Продовжено позивачу процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви на 3 дні з моменту отримання копії цієї ухвали.

Аналізуючи подану позивачем заяву про поновлення строку, суд дійшов висновку, що підстави зазначені у цій заяві, як то незазначення відповідачем у наказі про звільнення порядку обчислення грошового забезпечення та інших додаткових видів грошового забезпечення, не є поважною підставою пропуску строку звернення до суду, оскільки позивач знав про своє звільнення саме з 1 травня 2023 року.

На виконання вимог ухвали суду від 20 вересня 2024 року, позивачем подано заяву про поновлення строку у якій позивач повторно зазначив, що оскільки відповідач в наказі про звільнення не вказав порядок обчислення грошового забезпечення та інших додаткових видів грошового забезпечення, тому про порушення свого права він дізнався після подання заяви до військової частини НОМЕР_1 . Поряд з цим позивач наголошував на тому, що предметом його спору є дії відповідача щодо обчислення і виплати грошового забезпечення за період з 2022 до 2023 років, а отже, на переконання позивача, правила обчислення строку звернення до суду працівника про стягнення належної йому заробітної плати визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку. За таких обставин, на думку позивача, відсутні підстави для застосування змін, внесених згідно з Законом України №2352-ІХ від 1 липня 2022 року до приписів статті 233 КЗпП України, які набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2025 року, позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачеві.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що доводи, зазначені позивачем у заяві про поновлення строку на звернення до суду не свідчать про наявність поважних підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду, оскільки позивач знав, що звільнений з військової частини з 1 травня 2023 року.

Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на них до Верховного Суду. У своїй касаційній скарзі скаржник просить суд скасувати оскаржувані судові рішення , а справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 покликається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

Так, на переконання скаржника, застосування судами попередніх інстанцій вимог частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції чинній на момент звернення до суду, без урахування редакції цієї норми до внесення змін (19 липня 2022 року), на період дії якої в тому числі припадають правовідносини у цій справі (перерахунок грошового забезпечення з 3 квітня 2022 року), а також без дослідження факту одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, є передчасними.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року у справі відкрите касаційне провадження з метою перевірки доводів касаційної скарги позивача, щодо порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

Відповідач свого відзиву на касаційну скаргу не подав, що не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень у силу частини четвертої статті 338 КАС України. Згідно з довідкою про доставку електронного листа, ухвалу Верховного Суду про відкриття касаційного провадження у цій справі доставлено відповідачу 20 березня 2025 року о 21:20 год.

ІІ. Мотиви Верховного Суду

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), виходить із такого.

Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Предметом касаційного перегляду у цій справі є (не)дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при поверненні позовної заяви з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами з цього процесуального питання, Верховний Суд виходить із такого.

Суд враховує, що частиною першою й другою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особі встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою статті 122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Спірні правовідносини у цій справі виникли, серед іншого, з приводу ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за період з 3 квітня до 31 грудня 2022 року, з 1 січня до 1 травня 2023 року.

Ухвалюючи рішення про повернення позовної заяви, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач звертаючись з цим позовом 5 вересня 2024 року, пропустив тримісячний строк звернення до суду з цим позовом, при цьому поважних та об`єктивних причин для поновлення строку звернення до суду позивачем не зазначив.

Так, суди встановили, що згідно з витягом до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 1 травня 2023 року № 121, позивач з 1 травня 2023 року виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення

Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що про своє звільнення позивач дізнався саме 1 травня 2023 року, а з позовною заявою звернувся лише 5 вересня 2024 року.

У підсумку, суди першої та апеляційної інстанцій констатували, що позивач пропустив тримісячний строк на звернення до суду з цим позовом, адже спірні правовідносини виникли вже під час дії норм статті 233 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

Проте, у касаційній скарзі позивач наполягає на тому, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX, яка встановлює тримісячний строк звернення до суду з позовом, оскільки ця редакція не може бути використана для минулих періодів. Більше того, позивач вважає, що судами попередніх інстанцій неправомірно не було досліджено факт (не)одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні.

Перевіривши обґрунтованість касаційної скарги та правильність застосування судами норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 1 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Для правильного вирішення цього спору необхідно з`ясувати, з якою подією слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду з вимогами, які стосуються перерахунку грошового забезпечення військовослужбовця за період з 19 липня 2022 року до 31 грудня 2023 року.

Колегія суддів зауважує, що у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду сформувала єдиний підхід до застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.

Зокрема, Судова палата сформулювала позицію, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).

З урахуванням пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 1 липня 2023 року.

Крім цього, Судова палата погодилася з висновком суду попередньої інстанції про те, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року) слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Отже, з урахуванням зазначеної позиції Судової палати, суд, вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення із заявленими позовними вимогами, мав би спершу визначити момент, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, потім спірний період (з 3 квітня 2022 року до 1 травня 2023 року) умовно поділити на дві частини: до набрання чинності Законом № 2352-IX (19 липня 2022 року) та після цього, визначитися, в якій частині спір належить розглянути по суті позовних вимог, а в якій слід застосувати наслідки порушення строку звернення до суду, якщо вважатиме, що для цього є правові підстави.

Беручи до уваги викладене, висновок судів попередніх інстанцій про повернення позовної заяви є передчасним.

Порушення норм процесуального права при вирішенні питання щодо строку звернення до суду призвело до постановлення судом першої інстанції незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню в адміністративній справі. Суд апеляційної інстанції помилок місцевого адміністративного суду не виправив.

Згідно із частиною першою статті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Таким чином, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З огляду на результат касаційного розгляду, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2025 року скасувати, а справу направити на продовження розгляду до Хмельницького окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

……………………………

……………………………

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду