Справа № 320/36992/24
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2025-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Файдюка В.В., секретар судового засідання Євгейчук Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи.

28.06.2024 ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав до Київського окружного адміністративного суду позов до Головного управління Національної поліції України в Київській області (надалі - ГУНП в Київській області), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУНП в Київській області Анатолія Щадило №121 о/с від 29.05.2024 в частині звільнення позивача зі служби в поліції з посади поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 Бучанського районного управління поліції на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням;

- поновити позивача на посаді, що є рівнозначною посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 Бучанського районного управління поліції;

- стягнути з ГУНП в Київській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.05.2024 по дату ухвалення судового рішення, з урахуванням проведених виплат;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення в цій справі;

- стягнути на користь позивача судові витрати та витрати на правничу допомогу у справі в розмірі 40 000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в Київській області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач 17.05.2024 особисто рапорт про звільнення за власним бажанням не писав, внаслідок чого його звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства.

Крім того, позивач у позовні заяві зазначив, що у життєві його плани не входило звільнення з поліції, а 30.05.2024 подав на ім`я начальника ГУНП в Київської області рапорт про відкликання іншого рапорту та просив той рапорт не розглядати.

Позивач пояснив, має бажання працювати та висловлював таке ставлення керівництву, тому просить суд задовольнити його позов.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 р. у задоволені позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та недоведеність їх належними та допустимими доказами.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

Крім того, апелянт наголосив, що судом першої інстанції не правильно встановлені обставини та не надано оцінку його доказів, зокрема те, що позивачем подавався рапорт про відкликання попереднього рапорту про звільнення з поліції.

Апелянт навів практику Верховного Суду, яку вважає має бути прийнято до уваги при постановлені рішення у цій справі судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2025 відкрито провадження та витребувано справу зі суду першої інстанції, та ухвалою суду від 30.05.2025 після надходження справи призначено у відкрите судове засідання на 02.07.2025.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано про правильність висновків суду першої інстанції.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представником позивача подано заяву про відкладення слухання справи через зайнятість останнього в іншій справі яка розглядається у порядку КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін, які належним чином повідомленні про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Таким чином, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності апелянта та його представника, оскільки ці сторони мали можливість подати суду всі необхідні документи, їх явка судом апеляційної інстанції не визнавалась обов`язковою, і в матеріалах справи достатньо доказів щодо розгляду справи за відсутності інших сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Обставини встановлені судом.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Київській області та займав посаду - поліцейський сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №2 Бучанського районного управління поліції.

17.05.2024 року позивач особисто подав рапорт начальнику ГУНП в Київській області про звільнення зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) (а.с.40 зворотній бік).

На вказаному рапорті позивача проставлені резолюції керівництва, зокрема до виконання та щодо не заперечення.

Наказом ГУНП в Київській області від 29.05.2024 року №121о/с позивача як рядового поліції (0198888) звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» на підставі рапорту позивача (а.с.50).

30.05.2024 року позивач подав рапорт до ГУНП в Київській області про залишення без розгляду написаний раніше рапорт на звільнення (а.с.17).

Вказані обставини підтверджені належним, достатніми та допустимими доказами, і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до положень ч.1-4 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ч.1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Закон України «Про Національну поліцію» (надалі - Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Статтею 1 Закону № 580-VIII визначено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Частиною 1 стаття 18 Закону № 580-VIII визначені основні обов`язки поліцейського, зокрема поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга та третя статті 77 Закону №580-VIII).

Згідно з пунктом 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі - Положення №114).

За приписами пунктів 10, 21 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. Особи рядового і начальницького складу зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Пунктом 68 Положення №114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Згідно з пунктом 70 Положення №114 звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ; осіб вищого начальницького складу - відповідно до законодавства.

Підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону №580-VIII.

Проте порядок звільнення з цієї підстави визначений підпунктом «ж» пункту 64 та пунктом 68 Положення №114, яке з огляду на приписи пункту 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII у частині, що не суперечить Закону №580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції.

З огляду на зміст пункту 68 Положення №114 про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт.

Висновки суду.

Отже, із системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що чинним законодавством встановлено право позивача, як правцівника поліції, на звільнення зі служби, зокрема відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII, а саме поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Матеріалами справи підтверджено, що 17.05.2024 року позивач особисто подав рапорт начальнику ГУНП в Київській області про звільнення зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) (а.с.40 зворотній бік).

На вказаному рапорті позивача проставлені резолюції керівництва, зокрема до виконання та щодо не заперечення.

Зазначене не спростовано апелянтом.

Крім того, обставини подання 30.05.2024 року позивачем рапорту до ГУНП в Київській області про залишення без розгляду рапорту про звільнення, лише підтверджує той факт, що 17.05.2024 позивач особисто подавав заяву про звільнення зі служби в поліції (а.с.17).

Таким чином, вказане свідчить про те, що наказ ГУНП в Київській області від 29.05.2024 року №121о/с про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» на підставі рапорту позивача від 17.05.2024 є правомірний та прийнятий відповідно до вимог чинного законодавства.

Довід апелянта, що ним подавався інший рапорт про відкликання раніше поданого рапорту про звільнення не приймається судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки подання такого рапорту і його розгляд не передбачено чинним законодавством, через що у відповідача не було альтернативної поведінки щодо його не розгляду.

Відповідно до ч.1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, доводи апелянта колегія суддів вважає такими, що не заслуговують уваги, оскільки вони не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Позивачем не доведено протиправність дій відповідача.

Крім того, надаючи оцінку всім іншим доводам апелянта, судова колегія наголошує що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 07.07.2025.

Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 р. - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Файдюк