Справа № 757/22297/20-а
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2025-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

09 липня 2025 року м. Рівне №757/22297/20-а

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Зозулі Д.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДержавної казначейської служби України
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України (далі-відповідач), в якому просить суд (з урахування уточнених позовних вимог від 04.06.2021):

- визнати незаконним рішення Державної Казначейської служби України про закінчення виконавчого провадження № 46202776 від 24.12.2014 щодо виконання Постанови Ізюмського м/р суду від 10 грудня 2010 року у справі №2-а-2576/10, зміненої в частині Постановою Вищого адміністративного суду України від 4 червня 2013 року К/9991/18894/11 (справа №2-а-2576/2010) в такій редакції: Зобов`язати Управління ПФУ в Ізюмському районі Харківської області здійснити перерахунок із 4 листопада 2009 року розмірів пенсій призначених згідно з розмірами визначеними статтями 54 (державна пенсія) та 50 (додаткова пенсія за шкоду заподіяну здоров`ю) Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та протиправною бездіяльність і дії щодо невиконання судового рішення Постанови Ізюмського м/р суду від 10 грудня 2010 року у справі №2-а-2576/10, зміненої в частині Постановою Вищого адміністративного суду України від 4 червня 2013 року К/9991/18894/11 (справа №2-а- 2576/2010) у повному обсязі;

- зобов`язати Державну Казначейську службу України - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, нарахувати та виплатити за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченоі суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду за весь період невиконаня рішення суду по дату виплати заборгованості 21.05.2021;

- ухвалити судове рішення про встановлення судового контролю та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення щодо нарахування і виплати компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду за весь період прострочення платежу.

- стягнути з Державної Казначейської служби України завдану матеріальну шкоду у розмірі 77076,03 грн.; 38085,98грн. суми індексу інфляції; 13873,68 грн. 3% річних за користування чужими коштами за весь час заборгованості, а всього 129035,69 грн. матеріальної шкоди та 100 000 грн. завданої моральної шкоди;

- допустити негайне виконання рішення суду.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 01.06.2020 адміністративну справу №757/22297/20-а за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії передано на розгляд до Окружному адміністративному суду міста Києва за підсудністю.

Листом Печерського районного суду міста Києва від 27.08.2020 матеріали адміністративної справи №757/22297/20-а скеровано до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва матеріали справи перереєстровано, в порядку, визначеному пунктом 15 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, матеріали адміністративної справи передано на розгляд судді Літвіновій А.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2020 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №757/22297/20-а. Справу вирішено розглянути в порядку спрощеного позовного провадження суддею Літвіновою А.В., без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.08.2021 в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

Законом України №2825-IX від 13.12.2022, що набрав чинності 15.12.2022, ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.

На виконання вказаного Закону та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом ДСА України №399 від 16.09.2024, Рівненському окружному адміністративному суду 14.02.2025 передано 460 справ.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2025 для розгляду справи №757/22297/20-а визначено суддю Зозулю Д.П.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 11.03.2025 прийнято до провадження адміністративну справу №757/22297/20-а за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, стягнути шкоду. Розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно з позовною заявою вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що відповідачем допущено протиправні дії у частині виплати грошових коштів на виконання постанови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 грудня 2010 року у справі №2-а-2576/10, зміненої в частині постановою Вищого адміністративного суду України від 04 червня 2013 року, яке набрало законної сили. Позивач зазначила, що вказані протиправні дії завдали їй моральної шкоди, яка має бути відшкодована відповідачем. Крім того, позивач просив зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу суму індексу інфляції та компенсацію за затримку виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Відповідач у відзиві на адміністративний позов та додаткових поясненнях проти задоволення адміністративного позову заперечив, мотивуючи свою позицію тим, що судові рішення виконуються в порядку черговості в межах коштів, передбачених бюджетною програмою. Виплати належних позивачу грошових коштів на виконання судового рішення здійснені після надходження відповідних бюджетних асигнувань. Вважає, що протиправних дій відповідачем допущено не було, оскільки виплати здійснюються по мірі надходження коштів.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2010 року по справі №2а-2576/10/2016 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача по невиконанню приписів ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» , яка призвела до порушення прав позивачки, та зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу за період з 01.05.2010р. по 31.10.2010р. та починаючи з 01.11.2010р. відповідно до ст. ст. 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного ч.1 ст. 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з врахуванням проведених виплат.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2011 апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області задоволено частково.

Постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2010р. по справі №2а-2576/10/2016 скасовано в частині зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 за період з 01.05.2010р. по 31.10.2010р. та починаючи з 01.11.2010р. відповідно до ст. ст. 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного ч.1 ст. 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з врахуванням виплачених сум.

Прийнято в цій частині нову постанову, якою зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 за період з 01.05.2010р. по 27.04.2011р. відповідно до ст. ст. 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного ч.1 ст. 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з врахуванням виплачених сум.

В іншій частині постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2010 по справі № 2а-2576/10/2016 залишено без змін.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 04.06.2013 Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 грудня 2010 року змінено, виклавши абзац третій резолютивної частини в такій редакції: «Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області здійснити перерахунок із 4 листопада 2009 року розмірів пенсій, призначених ОСОБА_1 , згідно з розмірами, визначеними статтями 54 (державна пенсія) та 50 (додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю) Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У цій частині постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2011 року скасовано.

У решті постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2011 року та у не скасованій нею частині постанови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 грудня 2010 року залишено без змін.

На підставі наведеного судового рішення, позивач отримала виконавчий лист виданий 30.07.2013.

01 жовтня 2014 року позивач звернулась до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області із заявою про перерахування коштів згідно виконавчого листа по справі №2а-2576/2010, у відповідь на яку отримала повідомлення №42211/08-33/08 від 05.01.2015 року про прийняття до обліку рішення, виконання якого гарантується державою.

04.06.2017 року позивач звернулась із заявою до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, у якій просила повідомити її про стан виконання виконавчого документу.

Листом від 12.06.2018 року №13-20/1138-4120 позивача повідомлено про те, що відповідно до приписів Порядку №440 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Харківській області отримано від Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області акт приймання-передавання за І квартал 2015 року І черга Харківська область з пакетом судових рішень, виконавчих документів та інших документів, в тому числі і виконавчий документ ОСОБА_1 . Під час опрацювання даних документів виявлено ряд недоліків, у зв`язку з чим, відповідно до приписів Порядку №440, значна частина виконавчих документів була повернута до органу державної виконавчої служби для усунення виявлених недоліків. Оскільки до моменту надання відповіді від Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області вищезазначені документи із усуненням недоліків до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області не надходили, то виконання рішення суду було відкладено.

Крім того, листом від 16.01.2019 року №13-20/79-446 Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області повідомило позивача про те, що після усунення недоліків, органом державної виконавчої служби були повторно направлений виконавчий лист, виданий на користь ОСОБА_1 , який прийнятий Головним управлінням ДКС України до подальшого виконання. Також повідомлено, що виконання виконавчого документу, виданого Ізюмським міськрайонним судом Харківської області буде здійснено Державною казначейською службою України виключно згідно черговості їх надходження та у межах відповідних бюджетних призначень. Одночасно до відома позивача доведено, що 30.10.2018 Державною казначейською службою України було здійснено перерахування коштів на користь позивача в сумі 18879,92 грн.

Також, судом встановлено, що 08.05.2020 року позивач звернулась зі скаргою адресу голови Державної казначейської служби України щодо стану виконання судового рішення за період з 01.05.2010 по 31.08.2011 на суму 58196,11 грн., у відповідь на який її було повідомлено, що уточнююча довідка надійшла до відповідача лише 31.01.2019 та була відсутня на момент виконання рішення суду. Крім того, відповідач зазначив, що Казначейство не наділене повноваженнями щодо доплати за вже виконаним рішенням суду.

Наведені вище обставини зумовили звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Щодо вимог позивача про визнання незаконним рішення Казначейства про закінчення виконавчого провадження від 24.12.2014 № 46202776, то суду слід зазначити наступне.

Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до приписів статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Органи та установи, зазначені в частинах першій-третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

Аналогічне положення закріплено в частині першій статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», відповідно до якого примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Закону України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Аналіз наведеного законодавства в сукупності дає підстави для висновку про те, що Казначейство не є органом примусового виконання судових рішень і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». Отже, дії щодо відкриття та закриття виконавчого провадження провадяться державним виконавцем, а не Казначейством.

Водночас, відповідно до приписів Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 440, Казначейство здійснює погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.

Так, Казначейством на виконання постанови Ізюмського міськрайонного суду харківської області від 10 грудня 2010 року у справі №2-а-2576/10, зміненої в частині постановою Вищого адміністративного суду України від 04 червня 2013 року К/9991/18894/11 (справа №2-а- 2576/2010) здійснено 30.10.2018 перерахування на користь позивача коштів в сумі 18 879,92 грн та 20.05.2021 в сумі 58 196,00 гривень. Отже, свої зобов`язання перед позивачем Казначейство виконало у повному обсязі.

Таким чином, вимога позивача про визнання незаконним рішення Казначейства про закінчення виконавчого провадження від 24.12.2014 № 46202776 є безпідставною та необґрунтованою й такою, що не підлягає задоволенню.

Разом з тим, частиною 2 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та частиною 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (який набрав чинності з 05.10.2016) визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Положеннями частини 1 статті 2 та частини 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 №4901-VI встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно із пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», інвентаризації та погашення заборгованості за такими судовими рішеннями врегульований постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою» від 03.09.2014 №440.

Згідно із пунктом 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 № 845 (далі Порядок № 845) під «безспірним списанням» розуміються операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання рішень про стягнення коштів Казначейством та його територіальними органами без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Відповідно до абзацу 1 пункту 25 Порядку № 845, безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів за його платіжними дорученнями здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку.

Пунктом 33 вказаного Порядку передбачено, що у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку.

Процедура безспірного списання коштів з державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів визначена пунктами 47-52 Порядку.

Безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством України відповідно до пункту 47 Порядку №845 на підставі поданих органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника.

Тобто, безспірне списання коштів за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів здійснюється у разі неможливості здійснити таке списання відповідно до пункту 24 Порядку №845.

Відповідно до пункту 48 Порядку №845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

Пунктом 49 Порядку №845 також закріплено, що у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Матеріали справи свідчать про те, що Головне управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області передало ГУ ДКС України у Харківській області пакет документів, згідно акту приймання-передавання за 1-ий квартал 2015 року, а саме: постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2010 у справі №2а-2576/2010, змінену постановою ВАСУ від 04.06.2013 про зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області здійснити перерахунок із 04 листопада 2009 року розмірів пенсій, призначених ОСОБА_1 , згідно з розмірами, визначеними статтями 54 (державна пенсія) та 50 (додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю) Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та довідки Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області № 5759/14-13 від 20.02.2015 про здійснення нарахування на виконання рішення суду за період з 01.05.2010 по 31.08.2011 боргу у сумі 58196,11 грн., а також довідки Ізюмського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Харківської області № 11759/14-02 від 20.07.2018 про здійснення нарахування на виконання рішення суду за період з 04.11.2009 по 30.04.2010 боргу у сумі 18879,92 грн.

Суд встановив, що ГУ ДКС України у Харківській області вказане судове рішення 29.05.2015 прийнято на облік для виконання за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 «Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою». В подальшому інформацію щодо акта приймання-передавання за 1-ий квартал 2015 року було внесено відповідачем до прикладної програми забезпечення «Про формування інформації про виконання судових рішень».

Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

У відповідності до частини 1 статті 25 Бюджетного кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким органом, згідно з Указом Президента України від 29.11.2011 №1078/2011 є Державна казначейська служба України (Казначейство України).

Підпунктом 5 пункту 4 та підпунктом 3 пункту 5 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджене указом Президента України від 13.04.2011 №460/2011 визначено, що Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Казначейство України з метою організації своєї діяльності контролює діяльність територіальних органів Казначейства України.

Отже, обов`язок саме Державної казначейської служби України та її територіальних органів виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджету шляхом їх безспірного списання на підставі рішення суду визначений положеннями законодавства України.

Суд встановив, що ОСОБА_1 надала всі необхідні документи для виконання судового рішення (постанови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2010 у справі №2а-2576/2010, змінену постановою ВАСУ від 04.06.2013), однак з моменту надходження (29.05.2015) до ГУ ДКС України у Харківській області від органу державної виконавчої служби судового рішення у справі про стягнення з державного органу коштів на користь позивача, та їх виконання спливло шість років, що свідчить про порушення відповідачем граничних строків виконання судового рішення та допущення відповідачем бездіяльності при виконанні цього рішення суду щодо стягнення коштів на користь ОСОБА_1 .

Суд відхиляє посилання відповідача на те, що абзац 2 підпункту 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та пункт 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, передбачене безспірне списання коштів державного бюджету за черговістю надходження таких рішень та в межах бюджетних асигнувань, у зв`язку з тим, що положеннями частини 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та положеннями абзацу 2 пункту 48 Порядку №845 щодо строку перерахування коштів, законодавцем визначені чіткі часові межі виконання рішень суду. У будь-якому разі черговість здійснення перерахування коштів стягувачу за рішенням суду повинна узгоджуватися з такими приписами закону й рішення судів можуть виконуватися за чергою, однак, у тримісячний строк.

Також суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, який у рішенні від 08.11.2015 у справі «Кечко проти України» зазначив, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У зв`язку з цим посилання на те, що на виконанні в органі Казначейства перебуває судових рішень на значно більшу суму, ніж було виділено законами України про Державний бюджет України також відхиляються судом як необґрунтовані.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку відповідача суд, виходячи за межі позовних вимог, приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо тривалого невиконання судового рішення.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача матеріальної шкоди на суму 129035,69 грн. та моральної шкоди в сумі 100000,00 грн., суд зазначає наступне.

Як було зазначено вище, на виконання постанови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2010 у справі №2а-2576/2010, змінену постановою ВАСУ від 04.06.2013 ОСОБА_1 30.10.2018 та 20.05.2021 виплачено грошові кошти на загальну суму 77076,03 грн.

Позивач не надав суду доказів того, що розрахунок суми, яка підлягає виплаті на підставі вказаних судових рішень здійснений помилково.

Враховуючи вищевикладене, суд, враховуючи завдання адміністративного судочинства, дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача матеріальної шкоди на суму 129035,69 грн., оскільки вищезазначене судове рішення було виконане відповідачем.

Стосовно стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 100000,00 грн., суд зазначає наступне.

За загальним правилом, визначеним у частині першій статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Позивач оцінив завдану моральну шкоду у сумі 100000,00 грн.

Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує суть позовних вимог, характер діянь відповідача, внаслідок яких позивачеві була заподіяна моральна шкода, наслідки цих діянь, моральні страждання позивача.

Як встановлено судом відповідачем допущена бездіяльність щодо виконання судового рішення у законодавчо визначені строки. Як пояснив позивач, тривале невиконання судового рішення спричинило нервове потрясіння, стрес, який спричинив негативні наслідки для психофізіологічного та психоемоційного стану, порушило життєві плани та соціальну взаємодію, моральні страждання.

На переконання суду, така бездіяльність відповідача щодо надмірно тривалого невиконання рішення суду безумовно свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачу. Суд категорично вважає неприйнятною у правовій державі ситуацію, коли після досягнення успіху у суді щодо захисту своїх соціальних прав (рішення від 10.12.2010), позивач вже більше 10 років позбавлений можливості фактичної реалізації їх відновлення, отримання бажаного за рішенням суду, яке надмірно довго не виконується. Така невизначеність, стурбованість і тривога через те, що ця ситуація (невиконання рішення суду через бездіяльність відповідача) триває надто довго і невідомо коли припиниться, безперечно викликає психічне напруження, відчуття безнадійності, глибокої несправедливості, відчаю та розчарування у відсутності адекватного правового захисту, навіть за умов отримання рішення суду про визнання такої поведінки органів влади протиправною.

Враховуючи те, що протиправна бездіяльність відповідача перешкоджає отримати позивачу виконання рішення суду, ухваленого на його користь, протягом тривалого часу (понад 7 років з часу зміни рішення постановою ВАСУ від 04.06.2013), що становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог §1 ст.6 Конвенції та ст.1 Протоколу №1, суд приходить до висновку, що через душевні страждання, які позивач зазнав у зв`язку з надмірно тривалим невиконанням остаточного рішення суду з вини відповідача, за бездіяльність якого держава несе відповідальність, відповідно до статті 56 Конституції України, статей 23, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, позивач має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди.

Висновки аналогічного за змістом характеру викладені Верховним Судом у постанові 14.07.2019 у справі №460/1061/19 (http://reestr.court.gov.ua/Review/90397169).

Таким чином, беручи до уваги вік позивача, стан його здоров`я (26.06.2002 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності) зважаючи на доведеність заподіяної йому відповідачем моральної шкоди, виходячи з характеру допущених стосовно нього порушень, глибини та обсягу його моральних страждань, засад розумності, виваженості і справедливості, а також з урахуванням усіх обставин справи, які мають істотне значення, суд дійшов висновку, що розумним, справедливим та співмірним розміром моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача з кожного з відповідачів є 9125,00 грн., з розрахунку 5 грн. за кожен день невиконання відповідачем рішення суду упродовж більше як 5 років, з моменту надходження матеріалів до відповідача (365 днів х 5 х 5 грн).

Водночас, визначений позивачем розмір моральної шкоди, суд вважає таким, що є надмірним та не відповідає засадам розумності і співмірності.

Інші доводи та аргументи учасників справи не спростовують висновків суду.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити нарахування відповідно до судових рішень, які набрали законної сили, сум інфляції і сум компенсації за втрату позивачем частини доходів у зв`язку із порушенням строку перерахування коштів за рішенням суду, суд зазначає наступне.

Стаття 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачає, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Аналогічно в пункті 50 Порядку №845 встановлено, що за порушення встановленого законом строку перерахування коштів компенсація нараховується Казначейством, якщо боржником є державний орган.

Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

У рішенні (постанові) про виплату компенсації зазначаються: назва і дата видачі виконавчого документа, найменування органу, що його видав; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), код згідно з ЄДРПОУ або податковий номер (для юридичних осіб), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серія і номер паспорта для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття такого номера, реквізити рахунків стягувача і боржника; дата надходження документів та відомостей, необхідних для перерахування коштів, дата закінчення встановленого законом строку для перерахування коштів, дата перерахування коштів стягувачу; строк прострочення платежу; реквізити рахунка, з якого здійснюється безспірне списання; спосіб перерахування коштів стягувачу; сума нарахованої компенсації.

Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства, а постанова - керівником органу державної виконавчої служби.

З наведених вище положень та пунктів 33 і 47 Порядку №845, норм частини 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», вбачається, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, якими є постанови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2010 у справі №2а-2576/2010, зміненої постановою ВАСУ від 04.06.2013, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме Державна казначейська служба України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Державної казначейської служби України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі трьох відсотків річних за період невиплати позивачу суми грошових коштів на виконання судового рішення.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат у зв`язку з невиконанням грошових зобов`язань за час прострочення виконання грошового зобов`язання, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Отже, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, з урахуванням наведених норм, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошового зобов`язання в зв`язку з невчасним виконанням рішення суду індексу інфляції за період невиплати грошових коштів на виконання судових рішень.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палата Верховного Суду України від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відносно позовних вимог щодо ухвалення судового рішення про встановлення судового контролю, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Наведені положення Кодексу адміністративного судочинства України містять диспозитивну норму та закріплюють право суду щодо ініціювання такої форми контролю, як зобов`язання подати звіт, а не обов`язок, а тому може бути ініційована виключно з ініціативи суду. В даному випадку суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю, а тому відмовляє в цій частині позовних вимог.

Щодо позовної вимоги про звернення рішення суду до негайного виконання, суд зазначає, що дана адміністративна справа не належить до справ, рішення у яких підлягає негайному виконанню, відповідно до положень статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України. Враховуючи предмет спірних правовідносин, суд не вбачає підстав для звернення даного рішення до негайного виконання.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, а також доводи стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору та у матеріалах справи відсутні докази понесення судових витрат, то підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Держави в особі Державної казначейської служби України щодо тривалого невиконання постанови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2010 у справі №2а-2576/2010, зміненої постановою Вищого адміністративного суду України від 04.06.2013.

Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 9125,00 грн. (дев`ять тисяч сто двадцять п`ять гривень).

Зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити на користь ОСОБА_1 нарахування і виплату індексу інфляції та компенсації в розмірі трьох відсотків річних за період з 29.05.2015 (день надходження рішення суду до територіального управління державного казначейства) по 19.05.2021 (день, що передує дню виплати коштів за рішенням суду) за несвоєчасну виплату суми грошових коштів на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, а саме постанови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2010 у справі №2а-2576/2010, зміненої постановою Вищого адміністративного суду України від 04.06.2013.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 09 липня 2025 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Державна казначейська служба України (вул. Терещенківська, 11А, м. Київ,01024, ЄДРПОУ/РНОКПП 37567646)

Суддя Д.П. Зозуля