Справа № 140/2270/25
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2025-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року ЛуцькСправа № 140/2270/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Смокович В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Матвєєв Віталій Юрійович, в інтересах ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач), звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення в/ч НОМЕР_1 від 10.02.2025 за №356 про відмову у перетинанні державного кордону України.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що в період з 11.06.2024 по 01.07.2024, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному обстеженні у КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ»» та під час обстеження в лікарні їй було встановлено діагноз F64.0 Розлади статевої ідентифікації. Транссексуалізм.

Позивач 02.07.2024 отримала медичне свідоцтво про зміну (корекції) статевої належності за № 399, видане КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Дарницького району міста Києва, яке засвідчує факт зміни статті з чоловічої на жіночу та є підставою для внесення відповідних відомостей до актового запису.

ОСОБА_1 02.11.2024 звернулась до Оболонського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) для внесення змін до актового запису, які були внесені на підставі висновку № 250 про внесення змін до вищезазначеного актового запису про народження, від 30.10.2024, а саме, змінено стать дитини з чоловічої на жіночу та власне ім`я з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 .

16.01.2025 отримала паспорт громадянки України у формі ID картки на ім`я ОСОБА_1 , а 10.02.2025 під час перетину державного кордону у пункті пропуску для залізничного сполучення «Ягодин» начальником кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » лейтенантом ОСОБА_4 винесено рішення за № 356 про відмову в перетинанні державного кордону України.

Сторона позивача зазначає, що відповідно до норм чинного законодавства України, жінки не обмежені у праві на виїзд за межі країни та не потребують отримання спеціальних дозволів для перетину державного кордону.

Однак, не зважаючи на те, що позивач є особою жіночої статті і має право на безперешкодне перетинання державного кордону, уповноважена особа ОСОБА_5 , як підставу для відмови в перетинанні послався на Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указ Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року» із зазначенням підстави: у зв`язку із відсутності підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету своєї поїздки.

Окрім того вказує, що в інтернет виданні «Конкурент» інформаційне агенство опублікувало новину під назвою «Трансгендера Іванку не випустили за кордон волинські прикордонники (фото)». Статтю побачили 1846 осіб.

Відповідно до статті, пресслужба ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомила, що через пункт пропуску «Ягодині» 25-річний житель Київщини хотів проїхати з паспортом, виданим на жіноче ім`я, але прикордонники розпізнали у ньому чоловіка. Відповідно до статті, Волинська прикордонна пресслужба спотворила інформацію та піднесла у публічний простір пряму дискримінацію щодо позивача, назвавши її чоловіком.

Сторона позивача зазначає, що позивач не є чоловіком, а є жінкою, про що має відповідні легальні документи, виданні державою. Висловлена суб`єктом владних повноважень такої ганебної інформації у публічному просторі є дискримінацією щодо трансгендерної людини, яка завдає їй моральні страждання.

Враховуючи наведені обставини просить адміністративний позов задовольнити (арк. спр. 1-4).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 17).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву від 22.03.2025 позовні вимоги не визнала мотивуючи тим, що 10.02.2025 ОСОБА_1 , прибула до міжнародного пункту пропуску для залізничного сполучення «Ягодин», з метою здійснення перетину державного кордону на виїзд з України, що знаходиться на ділянці відповідальності ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Під час здійснення прикордонного контролю позивачем було пред`явлено наступні документи: паспорт громадянки України ОСОБА_1 для виїзду за кордон та свідоцтво про народження (видане повторно).

Вказує, що надані позивачем при перетині державного кордону документи не давали підстав, для прийняття правового рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України зазначеною вище громадянкою, уповноваженими посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України.

Рішенням начальника кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » старшого лейтенанта ОСОБА_6 № 356 від 10.02.2025, відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України у зв`язку із Законом України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року» та постанови Кабінету Міністрів України №57 (зі змінами) громадянці України ОСОБА_1 , так як вищезазначена громадянка не змогла надати на паспортний контроль документи, які підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету поїздки.

Користуючись профілем ризику «Незаконне перетинання державного кордону військовозобов`язаними громадянами України було встановлено, що дана громадянка візуально виглядає як чоловік.

В ході проведення співбесіди позивач повідомила, що змінювати стать не планує, будь-яких оперативних втручань не проводила та медикаментів не вживає.

Перевіривши базу даних «Оберіг» встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку, як ОСОБА_1 та в ході перевірки мобільного пристрою офіцером прикордонного оперативно-розшукового відділу було встановлено, що згідно додатку «Резерв+» позивач перебуває на обліку на ім`я ОСОБА_1 .

Також в додатку «Дія» позивача відображається свідоцтво про шлюб з громадянкою України ОСОБА_7 .

Окрім того, 08.12.2024 позивач також здійснювала спробу перетнути державний кордон, в результаті уповноваженими посадовими особами було направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за статтею 358 Кримінального кодексу України.

Зважаючи на відсутність медичних документів про зміну статі, наявність розбіжностей в документах та свідченнях ОСОБА_1 , щодо своєї статі, в начальника кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » старшого лейтенанта ОСОБА_6 були обґрунтовані сумніви, щодо належності ОСОБА_1 до особи жіночої статі, а тому просить у задоволенні адміністративного позову відмовити (арк. спр. 21-27).

На адресу суду 25.03.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому останній підтримав позицію, викладену в позові та додав, що відповідно до Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, визначено вичерпний перелік документів, необхідних для виїзду громадян за кордон. Ці правила не містять вимоги щодо обов`язкового надання медичного свідоцтва про зміну (корекцію) статевої належності як підстави для перетину кордону. Отже, будь-яке вимагання від громадянки надання таких документів не ґрунтується на законодавстві та є неправомірним.

До того ж повідомляє, що законодавством України не закріплено жодного обов`язку щодо хірургічних втручань для отримання медичного свідоцтва про зміну (корекції) статевої належності, а тому посилання відповідача на отримані пояснення в ході співбесіди, є безпідставними (арк. спр. 33-36).

У поданих 29.03.2025 запереченнях, представник в/ч НОМЕР_1 просить у задоволені позову відмовити із підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (арк. спр. 41-43).

Представником позивача 31.03.2025 подано додаткові пояснення у яких зазначено, що законодавство не передбачає заборони на виїзд за кордон через наявність не змінених в базі інформації про військовий облік позивача, тим паче у випадках, коли особа здійснила медичний перехід відповідно до чинного наказу МОЗ № 1041. Наявність медичного свідоцтва № 399 підтверджує факт зміни (корекції) статі відповідно до чинного медичного порядку на жіночу стать. Під час перетинання кордону, позивач була офіційно визнаною державою особою жіночої статті, про що надані були контролюючому органу відповідні документи, які відповідачем проігноровані (арк. спр. 49-50).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 13.05.2025 витребувано від ІНФОРМАЦІЯ_5 інформацію: 1) чи перебуває ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_7 , чи наявні відомості про зняття даних осіб з військового обліку; 2) яким нормативно-правовим документом регулюється питання військового обліку чоловіків, які змінили статеву належність на жіночу; 3) які дії повинен вчинити військовозобов`язаний чоловік, який перебуває на обліку в органах територіального центу комплектування та соціальної підтримки, у випадку зміни (корекції) статевої належності; 4) чи підлягає військовозобов`язаний чоловік у випадку зміни (корекції) статевої належності зняттю з військового обліку і який порядок регулювання цих правовідносин; 5) іншу змістовну інформацію, яку в силу своєї компетенції ІНФОРМАЦІЯ_8 може надати суду для вирішення даного спору (арк. спр. 56-57).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 клопотання представника відповідача про зупинення провадження в адміністративній справі задоволено та провадження зупинено до набрання законної сили судовим рішенням в справі №163/2808/24 (арк. спр. 74-75).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 02.07.2025 провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії поновлено (арк. спр. 93).

Інших заяв по суті справи, передбачених КАС України до суду не надходило.

Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 02.08.2024 видано медичне свідоцтво про зміну (корекцію) статевої належності №399, відповідно до якого він має медико-біологічні і соціально-психологічні показання для зміни (корекції) статевої належності (арк. спр. 14).

На підставі вказаного медичного свідоцтва до Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін до актового запису цивільного стану внесено зміни у власне ім`я « ОСОБА_8 » змінено на « ОСОБА_9 », по-батькові « ОСОБА_10 » змінено на « ОСОБА_11 » та стать «чоловіча» змінено на «жіноча», про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін до актового запису цивільного стану №8 сформованого 30.01.2025 (арк. спр. 8-9).

Позивач 16.01.2025 отримала паспорт громадянки України на ім`я ОСОБА_1 , документ № НОМЕР_3 , а 24.01.2025 паспорт громадянина для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 (арк. спр. 10-11).

Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) 30.01.2025 видано свідоцтво про народження на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 (арк. спр. 13).

Рішенням начальника кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » старшого лейтенанта ОСОБА_6 № 356 від 10.02.2025, відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України у зв`язку із Законом України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року» та постанови Кабінету Міністрів України №57 (зі змінами) громадянці України ОСОБА_1 , так як вищезазначена громадянка не змогла надати на паспортний контроль документи, які підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету поїздки (арк. спр. 12).

Уважаючи вказане рішення відповідача про відмову у перетинанні державного кордону України протиправним, ОСОБА_1 звернулася із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Такими обмеженнями, зокрема, є обмеження, передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII), Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а також Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 (далі - Указ), яким в Україні було запроваджено воєнний стан.

Частиною першою статті 1 Закону №389-VIII визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 6 Закону №389-VIII в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються: вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати упорядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

За приписами частини другої статті 9 Закону №389-VIII Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Частинами першою, другою статті 20 Закону №389-VIII передбачено, що правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону. В умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України.

Указом, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено: ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1); у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3).

В подальшому, Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, правовий режим воєнного стану діяв станом на 09.09.2024 (день прийняття оскаржуваного рішення) та діє по цей час.

Системний аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави дійти висновку про те, що передбачене частиною першою статті 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути тимчасово обмежене в умовах воєнного стану, за умови, що в указі Президента України про введення воєнного стану таке конституційне право зазначено у вичерпному переліку конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, при цьому, особливий режим в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян встановлюються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що пунктом 3 Указу, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені, зокрема, статтею 33 Конституції України, тому з 24.02.2022 (дня введення в Україні воєнного стану) право кожного вільно залишати територію України, яке передбачене частиною першою статті 33 Конституції України, може бути тимчасово обмежене в умовах воєнного стану, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі Закон №1710-VI, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

За приписами частин першої-четвертої статті 6 Закону №1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом. Початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України. Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні. Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону №1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

За змістом частин першої-третьої статті 14 Закону №1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт. Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону. Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.

Згідно із частинами першою, другою статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-ХІІ (далі - Закон №3857-ХІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Пунктом 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 (далі - Правила №57, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ці Правила визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону.

Згідно із пунктом 2 Правил №57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, зокрема: паспорт громадянина України для виїзду за кордон. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Відповідно до пункту 2-6 Правил № 57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.

Частиною дванадцятою статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ) передбачено, що жінки, які перебувають на військовому обліку, можуть бути призвані на військову службу чи залучені для виконання робіт із забезпечення оборони держави у воєнний час у добровільному порядку. У мирний час жінки можуть бути прийняті на військову службу та службу у військовому резерві тільки в добровільному порядку (за контрактом).

Жінки виконують військовий обов`язок на рівних засадах із чоловіками (за винятком випадків, передбачених законодавством з питань охорони материнства та дитинства, а також заборони дискримінації за ознакою статі), що включає прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, проходження служби у військовому резерві, виконання військового обов`язку в запасі та дотримання правил військового обліку.

Виходячи з вищевказаних норм, суд зазначає, що жінки, на відміну від чоловіків, не підлягають обов`язковій мобілізації, а тому мають право на перетин державного кордону.

Відтак, у поясненнях начальника кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б), зазначається: «… перевіривши по БД «Оберіг» встановлено, що гр. України ОСОБА_12 перебуває на обліку як ОСОБА_12 » (арк. спр. 28).

Частиною першою статті 94 КАС України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Поняття належності доказів закріплено в статті 73 КАС України, відповідно до частини першої якої, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отож, судом встановлено, що вказані пояснення посадової особи відповідача містять інформацію щодо предмета доказування, надані ним добровільно та є належними доказами, в розумінні статті 73 КАС України.

Порівняння вказаних пояснень із протоколом допиту, в межах кримінально процесу, на переконання суду є безпідставним, оскільки, як правильно підмітив представник відповідача, дана справа розглядається в межах адміністративного судочинства та відсутні будь-які підстави для застосування такої аналогії.

Суд повідомляє, що правомірність дій відповідача, щодо перевірки мобільного пристрою ОСОБА_1 не є предметом розгляду даної справи та не відміняє факту перебування ОСОБА_13 , як ОСОБА_1 на військовому обліку, відповідно до бази даних «

ІНФОРМАЦІЯ_9 (далі ІНФОРМАЦІЯ_10 ) листом від 16.05.2025 №4881 повідомив суд, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , на відміну від ОСОБА_1 , перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Також зазначено, що до ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_1 та/або ОСОБА_1 з питань внесення змін до персональних даних, пов`язаних зі зміною (корекцією) статевою належності, не зверталися (арк. спр. 61).

В даному випадку суд уважає за неможливе застосування пункту 2-6 Правил № 57 до позивача, як до військовозобов`язаної особи, яка не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, оскільки, як встановлено судом вище, ОСОБА_1 перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_12 , як ОСОБА_1 , тобто як військовозобов`язана особа чоловічої статті.

В розумінні частини дванадцятої статті 1 Закону №2232-ХІІ, позивач не перебуває на військовому обліку в якості особи жіночої статі, а також відсутні будь-які відомості щодо зняття ОСОБА_1 , або ж ОСОБА_1 із такого обліку.

Таким чином, склалася ситуація, за якої позивач, фактично є жінкою, перебуваючи на військовому обліку як військовозобов`язаний чоловік. У зв`язку з цим, під час перевірки даних у базі «Оберіг» в посадових осіб відповідача виник обґрунтований сумнів щодо наявності у позивача права на перетин державного кордону.

Відповідно до статті 1 Закону України від 16.03.2017 № 1951-VIII «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (далі Закон № 1951-VIII), Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.

Пунктами 1-2, 6 частиною першою статті 7 Закону № 1951-VIII до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать: прізвище, відомості про зміну прізвища; власне ім`я (усі власні імена), відомості про зміну власного імені; стать.

Як передбачено частиною другою статті 9 Закону № 1951-VIII призовник, військовозобов`язаний та резервіст зобов`язаний подавати до органу ведення Реєстру достовірну інформацію про свої персональні дані, що вносяться до Реєстру.

Враховуючи наведені норми законодавства суд зазначає, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) був зобов`язаний надати органу ведення реєстру, або ж ІНФОРМАЦІЯ_12 інформацію по зміну своєї статті, на підставі якої здійснюється внесення відповідних змін до Реєстру.

Однак, у зв`язку з бездіяльністю позивача, невиконання свого обов`язку щодо оновлення інформації про зміну статті, а також імені та по-батькові, спричинило відсутність актуальної інформації у базі даних «Оберіг», за допомогою якої здійснюється перевірка даних військовозобов`язаних щодо наявності підстав для перетину державного кордону.

Верховний Суд у своїй постанові від 31.08.2023 справа № 380/572/23 (спір стосувався законності обмеження права громадянина України, який досяг 16-річного віку, на перетин державного кордону в умовах воєнного стану) дійшов висновку, що в умовах воєнного стану, з урахуванням передбачених законом обмежень, для перетину державного кордону громадяни України повинні мати не лише дійсні паспортні документи, але й, у передбачених випадках, додаткові підтверджуючі документи, що підтверджують підстави виїзду.

Верховний Суд у постанові від 09.03.2023 у справі № 600/2520/22-а зазначав, що обмеження певних категорій громадян у праві виїзду за кордон під час воєнного стану певною мірою є втручанням у приватне життя особи в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, однак таке втручання прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну мету.

Верховний Суд у постанові від 17.08.2023 в справі № 380/7792/22 вказував на те, що той факт, що Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, не означає, що такі обмеження до вказаної категорії осіб не можуть застосовуватися на підставі Закону № 389-VIII та Закону № 3543-XII, які є спеціальними для цього періоду.

Верховний Суд (постанова від 31.08.2023 в справі № 380/572/23) дійшов висновку, що в умовах воєнного стану на підставі спеціальних законів - Закону №389-VIII («Про правовий режим воєнного стану») та Закону №3543-XII («Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») - можуть застосовуватися обмеження права громадян на виїзд з України, навіть якщо Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» таких обмежень прямо не містить. Оскільки позивач не надав уповноваженій особі Держприкордонслужби додаткових підтверджуючих документів, передбачених у таких випадках законодавством, відмова у перетинанні державного кордону була законною і обґрунтованою.

У справі № 380/572/23 Верховний Суд оцінюючи доводи касаційної скарги щодо порушення конституційних прав і гарантій, а також прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд звернув увагу, що Україна офіційно повідомила про тимчасовий відступ від окремих міжнародних зобов`язань у зв`язку з воєнним станом.

У зазначеній постанові Верховний Суд звернув увагу, що Україна офіційно повідомила ООН і іноземні держави про тимчасове відступлення від деяких міжнародних зобов`язань, зокрема щодо свободи пересування (стаття 33 Конституції України, стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції), у зв`язку з воєнним станом. Водночас навіть в умовах війни держава зобов`язана діяти в межах Конституції та законів і поважати права людини. Суд підкреслив, що баланс між правами громадян і потребами національної безпеки має досягатися у спосіб, який відповідає принципу верховенства права. В умовах воєнного стану обмеження права на виїзд були виправдані пріоритетом публічного інтересу та не були свавільними.

Разом із тим судом встановлено та не заперечується сторонами, під час здійснення прикордонного контролю позивачем було пред`явлено наступні документи: паспорт громадянки України для виїзду за кордон та свідоцтво про народження (видане повторно).

З моменту початку війни в Україні діє правовий режим воєнного часу, а територіальні центри комплектування є відповідальними за ведення військового обліку та видачу військово-облікових документів. Військовий квиток, тимчасове посвідчення або приписне - єдині документи, що підтверджують належність до військового обов`язку. Лише на підставі таких документів прикордонники можуть оцінити правомірність перетину кордону. При цьому право на відстрочку від мобілізації, або ж зняття з військового обліку та виключення з нього саме по собі не дає автоматичного права на виїзд з України - це різні правові категорії, що регулюються різними законами й визначаються різними органами.

Схожа позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2025 у справі №260/4205/22.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не підтвердила відповідним чином, що належить до категорії осіб, які не підлягають призову під час мобілізації відповідно до пункту 2-6 Правил № 57, оскільки перебуває на військовому обліку як військовозобов`язаний громадянин за ім`ям ОСОБА_1 .

Відтак, дії прикордонного органу щодо відмови у пропуску є правомірними, обґрунтованими та вчиненими в межах наданих законом повноважень. Відповідач мав законні підстави для відмови у перетині державного кордону на виїзд з України позивачу, правовий статус якої (якого) - військовозобов`язаний.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Щодо стягнення з в/ч НОМЕР_1 моральної шкоди в розмірі 2 000 грн суд зауважує, що статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4 частини другої статті 23 ЦК України).

Частиною третьою названої статті обумовлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом пунктів 5, 9 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно з`ясувати: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Водночас суд уважає безпідставним посилання представника позивача на інформацію, розміщену в інтернет-виданні «Конкурент», оскільки зазначена публікація датована 09.12.2024, тоді як оскаржуване рішення було винесено 10.02.2025. Відтак, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між оприлюдненням вказаної інформації та діями відповідача під час прийняття спірного рішення.

Враховуючи всі доводи, які наведені у позовній заяві, й беручи до уваги правомірність дій відповідача, щодо винесення оскаржуваного рішення, суд зазначає, що наведених позивачем доводів за обставин цієї справи не достатньо для стягнення на її користь моральної шкоди, оскільки позивач не подав достатніх доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди. Також з позовної заяви не вбачається, чому саме позивач обрахувала моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн, а не в іншому розмірі.

Враховуючи вищенаведене та встановлені в ході розгляду обставини справи позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 260, 262, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.І. Смокович