Справа № 440/5662/25
Суддя: В.І. Бевза
Дата ухвалення: 2025-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/5662/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Бевзи В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

І. РУХ СПРАВИ

1. Стислий зміст позовних вимог

Позивач військова частина НОМЕР_1 звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштіву розмірі 23237,75 грн., виплачених відповідачу, як грошове забезпечення за період самовільного залишення військової частини.

Позовні вимоги пред`явлені до фізичної особи у формі кондикційого способу захисту у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог представником позивача вказано, що відповідач самовільно залишив військову частину до теперішнього часу не повернувся та не приступив до виконання обов`язків військової служби. Позивач зазначав, що у відповідності до витягу із наказу командира військової частини, що військовій частині завдані збитки з боку відповідача, що становлять 23237,75 грн., які віднесено на рахунок військовослужбовця, який перебуває у розпорядженні командира військової частини у повному обсязі, що підтверджується вищезгаданим наказом та довідкою розрахунку переплати грошового забезпечення та премії відповідачу у період з 25.12.2024 по 31.12.2024.

2. Стислий зміст заперечень відповідача

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в адміністративній справі від отримана відповідачем 13.05.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (одержувач відсутній за вказаною адресою).

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 124 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх поштової адреси судовий виклик або судове повідомлення надсилаються юридичним особам та фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності учасників справи за такою адресою вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Судовий виклик або судове повідомлення учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється за відсутності в особи електронного кабінету - шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу (п.2 ч. 3 ст. 124 КАС України).

За таких обставин, суд вважає, що відповідно до частини 11 статті 126, пункту 5 частини 6 частини 11 статті 251 КАС України копія ухвали суду про відкриття провадження вручена відповідачу належним чином.

Тобто, останній вважається повідомлений про розгляд даної справи.

При цьому, відповідач не скористався правом, визначеним процесуальним законодавством, та відзив щодо заявлених позовних вимог до суду не подавав.

Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дане судове провадження, але у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву та інших заяв по суті справи від відповідача до суду не надходило.

Таким чином, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

3. Заяви, клопотання сторін.

Учасниками справи не подані суду заяви чи клопотання.

4. Процесуальні дії по справі

Судом встановлене офіційне місце проживання чи місце перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку відповідача, на підставі запитів суду.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження в адміністративній справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2025 №945 "Про результати службового розслідування за фактом неповернення ОСОБА_2 з лікування", що за результатами проведення службового розслідування за фактом неповернення відповідача у військову частину з військово-лікарської комісії встановлені обставини, що відповідач відсутній без поважних причин у військовій частині НОМЕР_1 з 25.12.2024. Зазначене підтверджується матеріалами службового розслідування призначеного за наказом командира військової частини НОМЕР_1 №93 від 11.01.2025 та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) № 945 від 03.04.2025 про результати службового розслідування.

Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2025 №945 "Про результати службового розслідування за фактом неповернення ОСОБА_2 з лікування" зазначені відомості:

"1. Вважати кулеметника другого стрілецького відділення другого стрілецького взводу шостої стрілецької роти другого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 таким, що не повернувся з військово-лікарської комісії до військової частини НОМЕР_1 та відсутній на військовій службі без поважних причин з 25.12.2024 по теперішній час.

2. За самовільне залишення військової частини та порушення вимог статті 11, статті 12, статті 14, статті 16, статті 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 1, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, притягнути кулеметника другого стрілецького відділення другого стрілецького взводу шостої стрілецької роти другого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення ДОГАНА згідно пункту "б" статті 48 та статті 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

3. Вважати, що солдат ОСОБА_3 у зв`язку з самовільним залишенням частини та відсутності на військовій службі не має прав на отримання грошового забезпечення з 25.12.2024 по теперішній час відповідно до абзацу 4 пункту 15 розділу І наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" (зі змінами) та додаткової винагороди за грудень 2024 року відповідно до абзацу 2 пункту 5 розділу XVI наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" (зі змінами).

4. Начальнику фінансово-економічної служби - головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 : 3 01.01.2025 призупинити виплату грошового забезпечення кулеметнику другого стрілецького відділення другого стрілецького взводу шостої стрілецької роти другого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдату 3 ОСОБА_4 відповідно до абзацу 4 пункту 15 розділу І наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" (зі змінами); не виплачувати щомісячну премію за січень 2025 року та за весь період самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 кулеметнику другого стрілецького відділення другого стрілецького взводу шостої стрілецької роти другого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_4 відповідно до абзацу 2 пункту 5 розділу XVI наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" (зі змінами); не виплачувати додаткову винагороду в розмірі 100000 або 30000 гривень за самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 місця служби за січень 2025 року та за весь період самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 кулеметнику другого стрілецького відділення другого стрілецького взводу шостої стрілецької роти другого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_4 відповідно до абзацу 2 пункту 15 розділу XXXIV наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" (зі змінами).

5. Начальнику стройової частини відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_2

5.1 Внести зміни у відповідний наказ по стройовій частині та вважати датою самовільного залишення військової частини, призупинення грошового забезпечення та інших видів забезпечення солдата ОСОБА_2 25 грудня 2024 року.

5.2 Даний наказ довести до особового складу що його стосується.

6. Притягнути до повної матеріальної відповідальності солдата ОСОБА_2 у розмірі 23 237,75 гривень (двадцять три тисячі двісті тридцять сім гривень сімдесят п`ять копійок) та сума переплати податків компенсації ПДФО та ЄСВ становить 9 295,10 гривень (дев`ять тисяч двісті дев`яносто п`ять гривень десять копійок.

7. Шкоду, заподіяну державі внаслідок проведення надлишкових виплат грошового забезпечення, у розмірі 23 237,75 гривень (двадцять три тисячі двісті тридцять сім гривень сімдесят п`ять копійок) та сума переплати податків компенсації ПДФО та ЄСВ становить 9 295,10 гривень (дев`ять тисяч двісті дев`яносто п`ять гривень десять копійок) стягнути з солдата ОСОБА_2 .

8. Помічнику командира бригади з правової роботи - начальнику юридичної служби військової частини НОМЕР_1 підготувати та направити матеріали для стягнення в судовому порядку надлишково сплачених грошових коштів у розмірі 23 237,75 гривень (двадцять три тисячі двісті тридцять сім гривень сімдесят п`ять копійок) та сума переплати податків компенсації ПДФО та ЄСВ становить 9 295,10 гривень (дев`ять тисяч двісті, дев`яносто п`ять гривень десять копійок) з солдата ОСОБА_2 .

9. Відповідно до пункту 4 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, офіцеру групи психологічного супроводу та відновлення другого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_5 направити повідомлення та матеріали службового розслідування, щодо самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_6 , в діях якого вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, до Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтава."

Як встановлено із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2025 №945 відповідач притягнутий до повної матеріальної відповідальності, а завдану шкоду державі необхідно стягнути із відповідача внаслідок проведення надлишкових виплат грошового забезпечення, у розмірі 23 237,75 гривень.

У той же час позивач звертається із предметом позову - кондикційних вимог - стягнути безпідставно набуте майно (без достатньої правової підстави), тобто позовні вимоги не є стягненням матеріальної шкоди (субсидіарним способом захисту до кондикційних вимог), а саме як застосування способу відновленого порушеного права держави у формі захисту кондикції (ст. 1212 Цивільного кодексу України).

У наказі командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2025 №945 не зазначені відомості про вчинення дій щодо стягнення із відповідача сум грошового забезпечення, як безпідставно набутих, такі вимоги кваліфіковані самостійно представником позивача шляхом подання позову.

Виплата грошового забезпечення відповідачу припипена із 01.01.2025, а стягуються безпідставно набуті кошти грошового забезпечення із відповідача за період з 25.12.2024 по 31.12.2024.

Посилаючись на те, що вказані кошти відповідачем отримано без додстатньої правової підстави і вони підлягають стягненню, військова частина звернулась до суду з вказаним позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).

Приписами частини першої статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-ХІV визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Згідно із статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначає Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзац другий частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII).

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі Порядок № 260).

Відповідно до пункту 15 розділу І «Загальні положення» Порядку № 260 грошове забезпечення не виплачується (окрім іншого) за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Так, частина перша статті 1212 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

За змістом частини першої статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

За змістом частин першої - третьої статті 3 вказаного Закону підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

В силу вимог пункту 4 частини 1 статті 6 Закону особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення.

Особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій (п.1 ч.1 ст.6 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі").

Відповідно ст. 12 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Суд зазначає, що правова позиція Верховного Суду у подібних адміністративних спорах відсутня щодо можливості заявлення кондикційних вимог щодо грошового забезпечення, а не вимог щодо стягнення шкоди, як деліктного зобов`язання.

Законодавство передбачає виключні випадки повернення набутих особою платежів, у тому числі, заробітної плати та/або грошового забезпечення, а однією із них є те, що ця виплата є результатом недобросовісності з боку набувача.

Відповідач на час завдання позивачу шкоди проходив публічну службу та мав статус військовослужбовця.

Позов пред`явлений військовою частиною до фізичної особи про стягнення майнової шкоди, завданої ним під час проходження військової служби, а саме внаслідок ухилення останнього від проходження військової служби шляхом самовільного залишення військової частини.

Викладене свідчить про те, що між сторонами по справі виник спір з приводу стягнення безпідставно виплачених сум грошового забезпечення, а не збитків, завданих особою державі під час проходження військової служби, у той же час цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку, передбаченому КАС України.

Під час розгляду справи судом встановлено, що заявлені до стягнення кошти є грошовим забезпеченням відповідача за період з 25.12.2024 по 31.12.2024 у розмірі 23237,75 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що 25.12.2024 відповідач самовільно залишив місце служби.

Наказом командира військової частини зобов`язаний помічнику командира бригади з правової роботи - начальнику юридичної служби військової частини НОМЕР_1 підготувати та направити матеріали для стягнення із відповідача в судовому порядку надлишково сплачених грошових коштів у розмірі 23 237,75 гривень, шляхом стягнення шкоди, заподіяної державі внаслідок проведення надлишкових виплат грошового забезпечення, у розмірі 23 237,75 гривень на підставі притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності у розмірі 23 237,75 гривень (п. 6, 7, 9 наказу командира від 03.04.2025 №945).

У той же час відповідач звертається до суду шляхом пред`влення кондикційних вимог, більше того, кондикційний спосіб захисту обраний не тільки як підстави позову, але й як предмет позову, що позбавляє суд застосувати принцип "суд знає закон", оскільки позов пред`явлений суб`єктом владних повноважень до особи.

Суд не має права виходити за межі позовних вимог за зверненням держави, адже це буде порушенням принципу належного урядування та легітимної процедури, що не відповідає верховенству права та законності по відношенню до громадян та осіб, чиї права та інтереси захищається правовим порядком визначеним у Конституції України від свавілля держави, і таке обмеження прямо визначене у статтях 9, 245 КАС України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц зазначила, що у статті 1215 Цивільного кодексу України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, визначила, що вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Аналогічні за змістом висновки містяться також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц та від 22 січня 2020 року у справі №813/1045/18.

Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 березня 2021 у справі №180/1735/16-ц виклав висновок, що під час застосування правил ст. 1215 ЦК України як винятку із ст. 1212 ЦК України суди зобов`язані встановлювати наявність не двох, а трьох критеріїв для відмови у поверненні безпідставно набутого майна: добровільність дій боржника, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів.

Таким чином, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що не підлягають поверненню безпідставно набуті кошти за умови наявності одночасно таких умов, як здійснення виплати добровільно, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів. У разі якщо відсутня одна із наведених умов, передбачених п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України, то грошові кошти, виплачені набувачу, підлягають поверненню платнику.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

У даній справі доказів про набуття відповідачем грошового забезпечення в сумі 23 237,75 гривень в результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, на такі обставини позивач не посилається.

З огляду на викладене, оскільки виплата грошового забезпечення виконана позивачем добровільно, без рахункової помилки та за відсутності недобросовісної поведінки відповідача, останній не міг вплинути на вирішення питання про виплату йому власного грошового забезпечення та приховати від керівництва та відповідальних осіб факт проведення відносно нього службового розслідування, а відповідно до результатів службового розслідування виплата грошового забезпечення припенена відповідачу тільки із 01.01.2025, а не із 25.12.2024.

Таким чином, наявна відсутність підстав для стягнення з відповідача таких коштів у порядку кондикційних вимог.

Додатково суд зазначає, що за кондикційними вимогами позивач не може стягувати грошове забезпечення із відповідача внаслідок обмежувальних норм ст. 1212, 1215 Цивільного кодексу України, якщо позивач не доведе відстуність трьох складових добровільно, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів. Всі ці три обставини не спростовані позивачем, докази на їх відсутність суду не надана.

Також суд зазначає, що керівник позивача наказав стягнути шкоду із відповідача, а не подавати позов в порядку кондикції (набуття сум грошового забезпечення без достатньої правової підстави).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.09.2024 у справі №201/9127/21, зазначений висновок, що кондикційні вимоги можуть пред`являтись і до речей із родовими ознаками, якими є грошові кошти.

Нормами Цивільного кодексу України стягнення шкоди, як деліктного зобов`язання, та стягнення безпідставно набутого майна, як кондикційного зобов`язання, є автономними (самостійними) способами захисту порушеного права та можуть пред`являтись незалежно один від одного, або деліктне зобов`язання може застосовуватись субсидіарно (додатково) до кондикційних вимог.

Відповідач у наказі від 03.04.2025 №945 обрав спосіб захисту порушеного права як деліктне зобов`язання - стягнення шокоди внаслідок притягнення відповідача до матеріальної відповідальності за самовільне залишення військової частини, у той же час позов поданий за кондикційним способом захисту, а не як стягнення шкоди. Одночасно позивач не надав докази спростування відсутності трьох елементів, які дозволяють не застосовувати обмеження щодо кондикційних вимог до грошового забезепчення встановленого у ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Таким чином, із системного аналізу наведених вище правових норм можна дійти висновку про те, що у разі виплати особі без необхідності чи без правової підстави грошового забезпечення або якщо відпала правова підстава для його виплати, то ці кошти поверненню платнику не підлягають, крім випадків наявності відсутності добровільності платника, рахункової помилки з боку платника і недобросовісності з боку набувача.

Подібні правові висновки у релевантних спірних правовідносинах ухвалені у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2025 у справі №420/20384/24, постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2025 у справі № 300/8492/23.

За змістом ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відносно ж решти доводів позивача, то суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону).

Наприклад, у пунктах 70-71 рішення у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, "Онер`їлдіз проти Туреччини" (O№eryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Pola№d), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, "Тошкуца та інші проти Румунії" (Toscuta a№d Others v. Roma№ia), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (O№eryildiz v. Turkey), пункт 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Pola№d),заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, i№ter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pi№cova a№d Pi№e v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pi№cova a№d Pi№e v. the Czech Republic), пункт 58, "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Pola№d), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pi№cova a№d Pi№e v. the Czech Republic), пункт 53 та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta a№d Others v. Roma№ia), пункт 38).

Суд звертає увагу сторін, що законодавчо закріплена процедура прийняття рішень суб`єктами публічного права має на меті створення гарантій для суб`єкта приватного права та встановлення меж реалізації повноважень органами публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження до суду таких рішень (дій) особою, чиї інтереси вони зачіпають. Установлена законом процедура є важливою гарантією недопущення зловживань з боку суб`єктів владних повноважень під час прийняття рішень та вчинення дій, яка повинна забезпечувати, передусім, справедливе ставлення до особи, а також дотримання загального принципу юридичної визначеності, складовою якого є принцип легітимних очікувань.

Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.10.2018 у справі № 826/14749/16, від 25.03.2020 у справі № 805/4508/16-а, від 19.05.2021 у справі № 210/5129/17, від 20.05.2022 у справі № 340/370/21 та від 05.07.2022 у справі № 522/3740/20.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spai№), серія A, 303-A, п. 29).

Таки чином, в контексті обставин даної справи судом надана оцінка та відповідь на всі доводи позивача, які можуть вплинути на правильне вирішення спору.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд дійшов висновку про відмову у позові.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення безпідставно набутих коштів залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Бевза