Справа № 932/7207/25
Суддя: Салькова В. С.
Дата ухвалення: 2025-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №932/7207/25
Провадження №2-а/932/157/25
РІШЕННЯ

Іменем України

03.07.2025 Шевченківський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Щербаченко А.В.,

присутніх в режимі відеоконференції:

позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Річко О.О.,

представників відповідачів Булаха Є.Ю., Пополітова І.М.,

перекладача Лаптєєвої Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Річко Олена Олександрівна, до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Відділу №6 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення про примусове видворення з України іноземця,

ВСТАНОВИВ:

20.06.2025 ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Річко О.О., звернувся до суду з цим позовом та в обґрунтування позову зазначив таке.

Він є громадянином РФ та, маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичну та громадянську позицію, а саме: за відкрите засудження військової агресії РФ проти України у своїх соціальних мережах та опозиційну громадянську позицію до авторитарного путінського режиму в РФ, є шукачем захисту в Україні відповідно до ратифікованих Україною міжнародних конвенцій. Він регулярно бував в Україні, допомагав учасникам АТО. До початку повномасштабного вторгнення він вже кілька років мешкав в Україні, та після 24.02.2022 вони з дружиною не захотіли виїжджати, тому що вирішили, що їхній дім тут і вони хочуть допомагати в обороні країни, продовжувати підтримувати місцеву економіку. Він активно допомагав зі зборами, організацією, надавав фінансову підтримку, купував, доставляв продукти, з квітня 2022 року був учасником волонтерського проекту «Бобова чашка» з виробництва супів швидкого приготування для бойових підрозділів, що воюють на передовій. Водночас активно допомагав громаді організовувати та проводити благодійні культурні заходи, всі кошти від яких йшли на допомогу Збройним Силам України, брав фінансову участь у цих зборах. Всі ці дії підпадають під ст.275 КК РФ «державна зрада». Паралельно з цим він активно підтримував позицію України в соцмережах, розповсюджував пости про збори коштів для ЗСУ, робив дописи проти російської агресії, публікував докази воєнних злочинів РФ. Це підпадає під ст.207.3 КК РФ «Публічне поширення завідомо неправдивої інформації про використання збройних сил російської федерації, здійснення державними органами російської федерації своїх повноважень, надання добровольчих формувань, організацій або особи, що надають допомогу у виконанні завдань, покладених на збройні сили російської федерації або національну гвардію російської федерації», а також ст.280.3 КК РФ «Публічні дії, спрямовані на дискредитацію використання збройних сил російської федерації з метою захисту інтересів російської федерації та її громадян, підтримання міжнародного миру і безпеки, здійснення державними органами російської федерації своїх повноважень, надання добровольчими формуваннями, організаціями або особами сприяння у виконанні завдань, покладених на збройні сили російської федерації або війська національної гвардії російської федерації» та ст.282 КК РФ «Розпалювання ненависті або ворожнечі, а також приниження людської гідності». За ці дії його акаунт у соціальній мережі «ВКонтакте» вже заблокований роскомнадзором «на підставі рішення Генеральної прокуратури РФ від 15.08.2023 №27-31-2023/Треб656-23».

Викладене свідчить про те, що йому загрожує небезпека в разі повернення до країни походження. У відкритих джерелах також оприлюднено загальновідому інформацію щодо переслідувань в РФ за політичними мотивами.

29.11.2024 він особисто відвідав ГУ ДМС у Дніпропетровській області з метою подати заяву про надання йому статусу біженця, однак його заяву не прийняли та не зареєстрували, його не документували довідкою про звернення за захистом в Україні та не надали письмову відповідь-відмову у прийомі заяви, він отримав виключно усну відмову. Оскільки Управління в порушення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон) відмовляло у реєстрації та прийнятті його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 19.12.2024 він подав письмове звернення на ім`я начальника Управління з проханням зафіксувати факт його звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та розглянути його заяву, задокументувати довідкою про звернення за захистом в Україні. Листом від 07.01.2025 Управління повідомило про розгляд його заяви-анкети в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян».

Він оскаржив бездіяльність відповідача-1, наразі Дніпропетровським окружним адміністративним судом розглядається справа №160/9564/25.

Таким чином, відповідачеві достовірно відомо про його побоювання та про факт звернення із заявою про надання статусу біженця. Більш того, коли він отримав відомості про винесення вироку за ст.280 КК РФ за «Публічні заклики до провадження екстремістської діяльності», він повторно 05.06.2025 відвідав відділ по роботі з біженцями з метою подати заяву про надання йому статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту, через обґрунтований страх повертатися в країну походження. Тоді йому також усно відмовили у прийнятті його заяви, з цього приводу він зафіксував звернення на електронну адресу ДМС.

Наступного дня 06.06.2025 він ще раз відвідав відповідача та зміг подати оригінал своєї заяви про надання йому статусу біженця через відділ документообігу. Замість прийняття та реєстрації заяви відповідач почав вчиняти негативні та протизаконні дії стосовно нього.

09.06.2025 до нього додому приїхали невідомі люди, які не назвалися та не надали свої документи, вони примусово машиною доставили його та його дружину ОСОБА_2 до приміщення ГУ ДМС в Дніпропетровській області.

09.06.2025 відносно нього прийнято постанову про накладання адміністративного стягнення серії ПН МДН 0007018, якою його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400,00 грн за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме проживання на території України за недійсними документами по досягненню 45- річного віку він не звернувся у встановлені законодавством строки до органів ДМС для обміну посвідки на постійне проживання.

Того ж дня посадові особи ГУ ДМС в Дніпропетровській області усно запросили його прийти до їх офісу 10.06.2025 для подачі заяви про надання статусу біженця. 10.06.2025 він разом з дружиною прийшов до офісу, але там зробили вигляд, що не розуміють, про що йде мова, та відмовилися його приймати, сказавши приходити 11.06.2025.

11.06.2025, коли він з`явився у приміщенні ГУ ДМС в Дніпропетровській області для подачі заяви про надання статусу біженця, його було заарештовано та складено щодо нього протокол про адміністративне затримання №МДН 000191 за ч.2 ст.263 КпАП України на 72 години, починаючи з 14-25, та його було доставлено до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України». Строк адміністративного арешту сплив о 14-25 14.06.2025, однак його так і не було звільнено без рішення суду щодо його затримання та поміщення в ПТПІ, без жодних пояснень та з невідомих причин, що вважає грубим порушенням його прав і свобод.

Наголошує, що 11.06.2025 в один день йому було вручене Рішення про відкликання дозволу на еміграцію, Рішення про примусове повернення до країни походження, Рішення про примусове видворення до країни походження та ще раз накладене адміністративне стягнення за ч.2 ст.203 КпАП України. Як зазначили відповідальні співробітники ГУ ДМС в Дніпропетровській області, його затримують для встановлення його особи та обставин правопорушення на 3 доби.

Втім, його особу було достовірно встановлено кілька разів як на підставі пред`явлених ним документів, що посвідчують особу, так і зі слів його дружини, яка присутня з ним під час кожного візиту до ГУ ДМС у Дніпропетровській області. Крім того він до цього вже неодноразово звертався як особисто, так і письмово до відповідача, а тому його особа є їм відомою.

Крім того, відповідачем за день до описаних подій прийняте рішення про відкликання дозволу на еміграцію та вручене йому саме як ОСОБА_1 . До того ж, питання його ідентифікації не виникало у співробітників міграційної служби під час накладення на нього адміністративного стягнення 09.06.2025 та при попередніх і наступних зверненнях.

12.06.2025 Відділ №6 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області в особі представника Ряполової О.В. звернулася до Чечелівського районного суду міста Дніпра, з позовною заяво про його затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

13.06.2025 Чечелівським районним судом м. Дніпра позовну заяву залишено без задоволення, того ж числа Відділом №6 у місті Дніпрі на рішення суду подана апеляційна скарга.

На думку позивача, вказане свідчить про свідомо маніпулятивні дії співробітників ДМС, які виглядають як спроба створити формальні підстави для обмеження його прав, такі дії є передчасними, протиправними та необґрунтованими.

11.06.2025 відносно нього начальником Відділу №6 Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області Ольгою Ряполовою було прийняте оскаржуване Рішення №000437 про примусове видворення.

Він подавав заяву про надання йому захисту в Україні декілька разів, починаючи з листопада 2024 року і останній раз в червні 2025 року, де описував свої побоювання повертатися в країну походження через відкрите засудження військової агресії РФ проти України у своїх соціальних мережах та опозиційну громадянську позицію до авторитарного путінського режиму в РФ, тобто на момент прийняття оскаржуваного рішення про примусове видворення відповідачеві достовірно було відомо про його побоювання, а також у відповідача були наявні його Заяви-анкети про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні. Навіть на підставі цих даних відповідач не мав права приймати оскаржуване рішення про примусове видворення, оскільки це прямо порушує норми Закону №3773-VI.

Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення він надав письмові пояснення, де вказав, що йому небезпечно повертатися до країни походження.

Дії відповідача беззаперечно свідчать про свідоме перекручування фактів, маніпулювання процесуальними нормами та зловживання владними повноваженнями з метою уникнення виконання обов`язку щодо належного розгляду заяв шукачів притулку. У його випадку відсутні обставини, які б мали передувати прийняттю рішення про примусове видворення з території України: відсутні підстави, що він буде ухилятися від виконання законних вимог державних органів, адже він самостійно та неодноразово звертався до ДМС, Головного управління ДМС в Дніпропетровській області тощо з питання його документування. Більш того, він з`явився на виклик відповідача, після чого відносно нього були прийняті оскаржуване рішення про примусове повернення, примусове видворення, протокол про адміністративне затримання та постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності. Він всіма своїми діями демонструє повагу до законодавства України та готовність до адекватної співпраці з органами державної влади України. Окрім цього, він документований листом підтримки від УВКБ ООН, яким встановлено, що він звернувся з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», в якому зазначено, що ця особа підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинна, зокрема, бути захищеною від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза її життю і свободі.

При цьому відповідач не подав жодного доказу його негативної поведінки в Україні, яка б свідчила про намір ухилитися від добровільного виконання рішення ДМС про примусове повернення, намір ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджання проведенню процедури видворення або існування ризику втечі. Крім того, дії відповідача порушили принцип пропорційності.

Звертає увагу, що його дружина проживає в Україні на законних підставах, є громадянкою України, а тому, зобов`язавши його покинути Україну, відповідач розлучає сім`ю, що прямо суперечить вимогам законодавства і основним засадам гуманізму.

Наголошує, що обмеження, які запроваджуються адміністративним актом або рішенням, мають бути адекватними конкретній ситуації, яка потребує такого обмеження, тобто перебуває у прийнятному співвідношенні до ваги та значення основного права. У випадку з оскаржуваним рішенням про примусове видворення закон покладає на відповідача обов`язок детально проаналізувати та врахувати індивідуальні обставини ситуації.

Також під час ухвалення оскаржуваного рішення відповідачем допущені грубі порушення норм Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 (далі Інструкція), що є самостійною підставою для визнання його протиправним та скасування.

Так, п.2 Розділу 2 Інструкції визначено, що рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків. Стосовно рішення про примусове видворення інструкція не містить чітких процесуальних вимог до нього, то ж, має застосовуватися аналогія з вимогами до рішення про примусове повернення. З рішення як про примусове повернення, так і про примусове видворення вбачається, що він відмовився від підпису, разом з цим зазначено, що два свідки, залучення яких у разі відмови від підпису іноземця прямо передбачене Інструкцією, не залучалися.

Незалучення свідків під час ухвалення рішення є грубим порушенням Інструкції, суперечить загальним принципам адміністративного процесу та стандартам справедливості, визначеним, зокрема, статтею 6 Європейської конвенції з прав людини та практикою Європейського суду з прав людини, воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення передчасного і неправомірного рішення, яке порушує його права. Всупереч ст.ст.268,278,279 КпАП України в прийнятих протоколі, постанові та рішеннях про примусове повернення та примусове видворення не досліджені всі обставини справи, не вказані реальні причини прийняття таких рішень (а надано лише посилання на статті), не прописано обставин, які пом`якшують чи обтяжують ситуацію заявника, не додані жодні документи, які доводять його звернення до відповідача, а також відсутність умислу на правопорушення чи вини в його діях. Відсутні підтвердження його негативної поведінки, того, що він буде ухилятися від виконання якихось рішень чи вчинення дій. Йому не було надано можливості надати свої пояснення з приводу небезпеки його повернення до країни походження, його попередніх звернень до відповідача та ДМС.

На підставі наведеного просив суд визнати протиправним та скасувати рішення №000437 від 11.06.2025 про його примусове видворення з України як іноземця громадянина РФ, прийняте начальником відділу №6 у м. Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області Ольгою Ряполовою.

Ухвалою суду від 20.06.2025 адміністративний позов прийнято до розгляду, у справі відкрите спрощене позовне провадження з повідомленням сторін, призначено судовий розгляд справи на 26.06.2025.

26.06.2025 розгляд справи відкладений на 01.07.2025 у зв`язку із залученням до участі у справі співвідповідача Відділу №6 у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.

26.06.2025 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (відповідач-1) подано відзив на позовну заяву.

26.06.2025 представником позивача подано відповідь на відзив відповідача-1.

01.07.2025 Відділом №6 у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (відповідач-2) подано відзив на позовну заяву.

01.07.2025 представником позивача подано відповідь на відзив відповідача-2.

В судових засіданнях позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Річко О.О. позов підтримали та просили задовольнити пред`явлені вимоги.

Представники відповідачів Булах Є.Ю. та Пополітов І.М. позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у наданих відзивах, та просили суд відмовити в їхньому задоволенні.

Так, за позицією ГУ ДМС в Дніпропетровській області, виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначений в статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

03.08.2017 громадянин РФ ОСОБА_1 звернувся до Соборного РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою про надання дозволу на імміграцію у відповідності до п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», оскільки він перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки.

05.01.2018 Соборним РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області за розглядом зазначеної заяви надано дозвіл на імміграцію в Україну 1212-72 №1, дійсний до 05.01.2019.

26.01.2018 ОСОБА_1 звернувся до Соборного РВ у м. Дніпро ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою для оформлення посвідки на постійне проживання на підставі дозволу на імміграцію в Україну від 05.01.2018.

01.02.2018 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області позивача документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , терміном дії безстроково.

Згідно з ч.22 ст.5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» технічний опис, зразки бланків посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, порядок оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною, знищення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання встановлюються КМУ. Відповідно до пп.5 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 №321 (зі змінами та доповненнями) (далі Порядок оформлення), посвідка підлягає обміну при досягненні іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія). Згідно з п.18 Порядку оформлення в разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій). Посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 01.02.2018, видана на ім`я позивача, підлягає обміну у зв`язку з досягненням ним 45-річного віку. Відповідно до пп.10 п.72 Порядку оформлення посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується в разі коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені п.18 цього Порядку.

ОСОБА_1 з питань обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням ним 45-річного віку в строки, визначені п.18 Порядку оформлення, не звертався.

Пунктом четвертим частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію в Україну може бути відкликано, якщо установлено, що іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Таким чином, наразі позивач проживає на території України за недійсним документом на право проживання (перебування) в Україні, що є адміністративним правопорушенням, яке посягає на встановлений порядок управління, а саме порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, за вчинення якого передбачена адміністративна відповідальність відповідно до ч.2 ст.203 КпАП України.

Крім того, позивач перебуває на території України за паспортним документом іноземця (паспортом громадянина РФ номер НОМЕР_2 ), строк дії якого закінчився 22.03.2022, що в свою чергу є порушенням абз.1 ч.22 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (зі змінами та доповненнями). Відповідно до ч.22 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Іноземець або особа без громадянства у разі втрати або обміну паспортного документа, а так само втрати чи викрадення посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання повинні протягом трьох робочих днів письмово повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. За порушення міграційного законодавства, а саме вимог ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», пп.5 п.7, абз.1 п.18 Порядку оформлення, 09.06.2025 стосовно ОСОБА_1 за ознаками ч.2 ст.203 КпАП України складено протокол серії ПР МДН 007028 та прийнято постанову серії ПН МДН 007018, якою накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн.

Перевіркою за обліками Інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» встановлене, що позивач 18.04.2021 в`їхав на територію України в пункті пропуску «Гоптівка» та перебуває на території України.

Також 09.06.2025 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області надійшло подання від Управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №8546/1/1201-25 про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_1 . Відповідно до зазначеного подання в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави організована злочинність становить пряму загрозу для національної безпеки. Особи, пов`язані із організацією та скоєнням злочинів, перебуваючи на території України та за її межами, створюють стійкі організовані групи та злочинні організації, встановлюють корумповані зв`язки з представниками органів державної влади та місцевого самоврядування, судових та правоохоронних органів, на виконання завдань спеціальних служб та розвідувальних органів держави-агресора проводять розвідувально-підривну діяльність з метою дестабілізації суспільно-політичної обстановки в Україні та поширюють вплив організованої злочинності на процеси, що відбуваються в економічній, політичній, суспільній сферах, а також в умовах виконання покарань. Оперативною інформацією встановлено, що ОСОБА_1 прибув в Україну з метою вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, отримання та передачі інформації стосовно місць дислокації об`єктів критичної інфраструктури, військових та оборонних об`єктів, організації масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності та направлені на повалення державного ладу України. Крім того, з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, наявною інформацією встановлено, що ОСОБА_1 має намір прибути до центральних регіонів України для отримання інформації з метою подальшого її передання особам, що мають зв`язок з представниками розвідувальних підрозділів РФ, відносно місць дислокації об`єктів критичної інфраструктури, військових та оборонних об`єктів. Таким чином, вказані дії можуть призвести до поліпшення координації ракетних обстрілів супротивником, що в свою чергу може призвести до пошкодження чи знищення об`єктів військової, оборонної чи критичної інфраструктури на території України. Своїми безпосередніми діями ОСОБА_1 створює реальну загрозу національним інтересам, національній безпеці, порушує права і свободи людини і громадянина, сприяє дестабілізації суспільно-політичної обстановки в Україні. Відтак, його перебування на території України може призвести до дестабілізації криміногенної ситуації в Україні, підриву державності та загалом національної безпеки, тому є потреба відкликати рішення про надання дозволу на імміграцію та відкликати посвідку на постійне проживання ОСОБА_1 , оскільки його дії загрожують громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території України.

Інформація, викладена у поданні УСР в Дніпропетровській області ДСР Національної поліції України, стала підставою для відкликання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.п.2,3 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

З урахуванням дії воєнного стану в Україні жодним нормативно-правовим актом не передбачено повноважень ДМС України, її територіальних органів та територіальних підрозділів щодо здійснення перевірки інформації, наданої уповноваженим органом, адже така інформація з урахуванням військової агресії РФ проти України сприймається як достовірна.

Згідно з ч.2 ст.12 Закону України «Про імміграцію» у разі відкликання дозволу на імміграцію відкликається також посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну. Відповідно до пп.пп.1,5 п.64, пп.1 п.72 Порядку оформлення посвідка на постійне проживання відкликається у разі відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію відповідно до ст.12 Закону України «Про імміграцію», та коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені п.18 Порядку оформлення, а також вилучається, визнається недійсною та знищується.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про імміграцію», зокрема, передбачено, що разом з рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймається рішення про примусове повернення.

Статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та інструктивним листом ДМС від 22.11.2023 №8.3/4301-23 «Про надання роз`яснень» визначений порядок та особливості прийняття рішення про примусове повернення одночасно з рішенням про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання. Оскільки ОСОБА_1 не належить до категорії осіб, на яких поширюються виключення щодо прийняття рішення про примусове повернення, були наявні всі визначені законодавством підстави для прийняття такого рішення одночасно із прийняттям рішення про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

10.06.2025 ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення №35 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.п.2-4 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». Видана на підставі цього дозволу на імміграцію в Україну посвідка на постійне проживання відкликана відповідно до вимог пп.1 п.64 Порядку оформлення. Рішення про відкликання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 не були оскаржені у судовому порядку, а отже є чинними та законними.

З огляду на викладене, відповідач вважає оскаржуване позивачем рішення правомірним, законним та обґрунтованим рішенням компетентного суб`єкта владних повноважень, прийнятим на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Окремо зауважує, що з заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну до ГУ ДМС у Дніпропетровській області та його територіальних підрозділів позивач не звертався, заява-анкета про оформлення посвідки на тимчасове проживання (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну не формувалась. Відносно нього рішення про відмову в прийнятті документів для оформлення посвідки на тимчасове проживання (у тому числі замість втраченої або викраденої, її обміну), оформлення (про відмову в оформленні), видачу (про відмову у видачі), обмін, скасування, вилучення, знищення посвідки на тимчасове проживання не приймалось. З заявою про продовження строку перебування на території України позивач не звертався. За тривалий час свого перебування на території України ОСОБА_1 , у порядку встановленому Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС у Дніпропетровській області не звертався, будь-які рішення відносно нього не приймалися. Довідкою про звернення за захистом в Україні він не документувався. Інформація щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відсутня.

Наявність родинних відносин не надає такому іноземцеві автоматичної можливості проживати на території України, оскільки порядок оформлення такого проживання врегульований діючим законодавством та не передбачає виключень

Щодо позиції позивача стосовно наявності в нього побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження, зазначає, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження фактичного існування цих обставин.

Аналогічна позиція викладена і у відзиві Відділу №6 у місті Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.

За клопотанням сторони позивача судом допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Так, свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що вона з 2022 року є діючим військовим волонтером, ідеологом і керівником проекту «Бобова чашка», який у період з квітня 2022 року по вересень 2024 року діяв на забезпечення військових сухою сублімованою їжею. Знайома з подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 2018 року, вони постійно мешкають в м. Дніпрі та мають чітку проукраїнську позицію. ОСОБА_1 постійно допомагав їй у волонтерській діяльності і грошима, і руками, є декілька телевізійних сюжетів про вказаний проект, де присутні і вона, і ОСОБА_1 , який є надійною і відповідальною людиною. Звинувачення його у діяльності, що шкодить інтересам України, на її думку є наклепом. Їй невідомо, що позивач їздив до РФ в 2019-2021 роках.

Свідок ОСОБА_2 суду пояснила, що є дружиною ОСОБА_1 з 16.08.2011, шлюб укладався в м. Москві, де вона мешкала з 2004 по 2014 рік та де познайомилася з чоловіком. Сама вона є громадянкою України з народження, має квартиру в м. Дніпрі, де вони мешкали з чоловіком з моменту переїзду до України на постійне проживання у 2018 році. Чоловік не працює, бо не має дійсного документу, вона теж не працює, тому весь час вони проводять разом і вона чітко впевнена, що він не зробив нічого протизаконного. Чоловік мав заощадження, які зміг вивести з російського банку, і саме на них вони живуть, з них він робить донати та допомагає ЗСУ. Вони разом неодноразово приходили до ГУ ДМС з приводу закінчення дії паспорту, звернення за захистом, але заяви чоловіка працівники управління не приймали. Він хотів захисту від ДМС, а вони навпаки піддали його загрозі. З приводу закінчення дії його паспорту їм неодноразово повідомляли в ДМС, що він і надалі може жити в Україні на законних підставах. Дійсно, по досягненню 45-річного віку необхідно замінити посвідку на проживання, але це можна зробити лише за наявності діючого паспорту, це все було їм повідомлене усно. 05.06.2025 вони знов прийшли до управління, їх не пустили, потім 09.06.2025 до них додому приїхали якісь люди та повідомили, що на них чекають в ДМС. Вони приїхали туди та на чоловіка склали протокол про адміністративне правопорушення, сказали сплатити штраф та жити далі, прийти 10.06.2025 для розгляду заяви про біженство. 10.06.2025, коли вони прийшли, то працівник ДМС сказав, що їх ніхто не викликав. Коли чекали, вийшов чоловік, сказав, що сьогодні наявні якісь комп`ютерні проблеми, треба прийти 11.06.2025. 11.06.2025 вони знов прийшли та їм повідомили, що всі документи анульовані. Представник управління ОСОБА_6 неодноразово приймав їх, хоча зараз це заперечує, він вносив відомості про їхні приходи, 10.06.2025 також з ними спілкувався саме він. Не заперечує, що в 2020 та 2021 роках чоловік неодноразово їздив до РФ. Коли вони остаточно вирішили залишитися в Україні, він їздив за речами, також відвідував могилу матері.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідачів та свідків, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судом встановлене, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кірові РФ, є громадянином РФ, документований паспортом НОМЕР_3 , виданим 22.03.2012 органом видачі ФМС 430001, дійсним до 22.03.2022 (т.1 а.с.12-34).

16.08.2011 в м. Москві РФ видане свідоцтво про укладення шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а.с.69).

07.01.2025 ГУ ДМС у Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 до БФ «Право на захист» спрямувало відповідь на його заяву від 20.12.2024 із роз`ясненням порядку звернення осіб із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та розгляду таких заяв, та повідомленням з огляду на порушення ним строків та порядку звернення із заявою, а також тривання правового режиму воєнного стану в Україні, про наявність підстав вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо особи ще до того, як буде з`ясоване, що ця особа дійсно є біженцем, і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки (т.1 а.с.74).

10.03.2025 УВКБ ООН ОСОБА_1 терміном на три місяці надано статус особи, що підпадає під захист Управління Верховного комісара ООН у справах біженців і повинна, зокрема, бути захищеною від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза її життю чи свободі (т.1 а.с.35). Вдруге такий саме статус присвоєний позивачеві 11.06.2025 також терміном на три місяці (т.1 а.с.72).

Крім того, листом представництва Управління Верховного комісара ООН у справах біженців від 12.06.2025 посвідчено, що ОСОБА_7 є особою під опікою УВКБ ООН, і з огляду на його задокументовану спробу подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, примусове видворення становитиме порушення принципу невислання, закріпленого Конвенцією про статус біженців 1951 року та імплементованого у ст.3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.1 а.с.70-71).

28.11.2024 та 05.06.2025 ОСОБА_1 складені Заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та заповнені Анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відомості про реєстрацію яких органом ДМС відсутні (т.1 а.с.57-67, 79-87).

06.06.2025 ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області подано письмову заяву з вимогою прийняти його Заяву-анкету про надання йому статусу біженця з додатками, призначити йому дату, коли він зможе особисто звернутися за захистом, також зазначено, що йому було усно відмовлено у прийнятті заяви (т.1 а.с.76). Ця заява зареєстрована в ГУ ДМС в Дніпропетровській області 06.06.2025 за №Б-464/6/1201-25.

Згідно з відомостями Державної прикордонної служби України про осіб, які перетнули державний кордон, за період з 23.06.2018 по 23.06.2025 ОСОБА_1 у період 2019-2021 декілька разів перетинав кордон з РФ та востаннє прибув на територію України 18.04.2021, після чого територію України не залишав (т.1 а.с.172).

09.06.2025 уповноваженою службовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області щодо ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення ПР МДН №007028 за ч.2 ст.203 КпАП України (т.1 а.с.36).

Того ж дня заступником начальника ГУ ДМС прийнята постанова ПН МДН №007018, якою на позивача накладене адміністративне стягнення за ч.2 ст.203 КпАП України у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України проживання на території України за недійсними документами по досягненню 45-річного віку він не звернувся у встановлені законодавством строки до органів ДМС для обміну посвідки на постійне проживання (т.1 а.с.38-39).

10.06.2025 рішенням ГУ ДМС в Дніпропетровській області про відкликання дозволу на імміграцію в Україну №35 дозвіл ОСОБА_1 на імміграцію в Україну від 05.01.2018 був відкликаний на підставі п.2-4 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», також відкликана посвідка на постійне проживання НОМЕР_1 від 01.02.2018 (т.1 а.с.41).

10.06.2025 ГУ ДМС в Дніпропетровській області прийняте рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни №018611, яким позивач зобов`язаний покинути територію України у строк до 19.06.2025 (т.1 а.с.42-45).

11.06.2025 уповноваженою службовою особою Відділу №6 у м. Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області на ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне затримання за ч.2 ст.263 КпАП України з метою встановлення особи порушника (т.1 а.с.47-48).

11.06.2025 уповноваженою службовою особою Відділу №6 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області щодо ОСОБА_1 складений ще один протокол про адміністративне правопорушення ПР МДН №007031 за ч.2 ст.203 КпАП України (т.1 а.с.50-51).

11.06.2025 прийнято постанову ПН МДН №007021 про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн за ч.2 ст.203 КпАП України за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України проживання на території України за недійсним паспортним документом № НОМЕР_2 , виданим 22.03.2012, термін дії якого закінчився 22.03.2022 (т.1 а.с.52-53).

11.06.2025 начальником Відділу №6 у м. Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області відносно ОСОБА_1 прийняте оскаржуване рішення про примусове видворення з України №000437. Цим рішенням установлене, що він прибув на територію України у 2021 році, станом на сьогодні проживає за недійсним паспортом, стосовно нього 10.06.2025 прийняте рішення №35 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну та відкликана посвідка на постійне проживання, прийняте рішення №018611 про примусове повернення до країни походження або третьої країни. За змістом рішення, начальник Відділу №6 вважала, що на даний час є обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення (т.1 а.с.54-56).

11.06.2025 службовими особами ГУ ДМС України в Дніпропетровській області та Відділу №6 в м. Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області складено Акт про відмову ОСОБА_1 від зняття біометричних даних при оформленні відносно нього протоколу про адміністративне затримання та рішення про примусове видворення (т.1 а.с.49).

Листом від 11.06.2025 ГУ ДМС у Дніпропетровській області повернуло ОСОБА_1 його звернення, які надійшли поштовим та електронним зв`язком, щодо прийняття Заяви-анкети про надання статусу біженця, розглянуті за Законом України «Про звернення громадян», через порушення ним порядку звернення (т.1 а.с.75).

За відомостями ГУ ДМС України в Дніпропетровській області станом на 24.06.2025 ОСОБА_1 у встановленому законом порядку із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, рішення щодо нього не приймалися, відповідною довідкою не документувався; за набуттям громадянства України не звертався (т.1 а.с.175,176).

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI (далі Закон №3773-VI,) який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу норм ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону №3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Зі змісту наведеної норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Так, відповідачем-2 прийняте рішення №018611 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни 10.06.2025, тобто напередодні оскаржуваного рішення №000437 від 11.06.2025 про його примусове видворення. При цьому рішенням про примусове повернення встановлено позивачеві строк до 19.06.2025, в який він зобов`язаний покинути Україну.

Ухвалення рішення про примусове видворення відповідач-2 мотивує тим, що станом на сьогодні позивач проживає в Україні за недійсним паспортом, стосовно нього 10.06.2025 прийняте рішення №35 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну та відкликана посвідка на постійне проживання, прийняте рішення №018611 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, та є обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення.

В судовому засіданні представником відповідача-1 Булахом Є.Ю. конкретизоване, що підставами вважати, що ОСОБА_1 ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, є відомості Подань Управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області ДСР Національної поліції України, які, за позицією відповідачів, викладеною у наданих відзивах та висловлених в судових засіданнях, не потребують доведення для цілей використання їх службовими особами ГУ ДМС України в Дніпропетровській області для прийняття рішення про видворення іноземця.

Відповідно до Подання УСР для прийняття рішення про примусове видворення громадянина РФ ОСОБА_1 від 09.06.2025 «…За оперативною інформацією встановлено, що ОСОБА_1 прибув в Україну з метою вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, отримання та передачі інформації стосовно місць дислокації об`єктів критичної інфраструктури, військових та оборонних об`єктів, організації масових протестів та заколотів, які можуть привести до підриву державності, та направлені на повалення державного ладу України. …..За наявною інформацією встановлено, що громадянин РФ ОСОБА_1 має намір прибути до центральних регіонів України для отримання інформації з метою подальшого її передання особам, що мають зв`язок з представниками розвідувальних підрозділів РФ, відносно місць дислокації об`єктів критичної інфраструктури, військових та оборонних об`єктів…вказані дії можуть привести до поліпшення координації ракетних обстрілів супротивником,….пошкодження чи знищення об`єктів військової, оборонної чи критичної інфраструктури України…... ОСОБА_1 веде скритний спосіб життя, систематично змінює адресу проживання та номер мобільного телефону» (т.1 а.с.162).

Відомості аналогічного змісту викладені і в Поданні УСР для відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянина РФ ОСОБА_1 від 09.06.2025 (т.2 а.с.104).

У Поданні УСР про затримання та вжиття заходів реагування згідно чинного законодавства щодо громадянина РФ ОСОБА_1 від 26.06.2025 зазначено, що «… ОСОБА_1 не здійснює жодної публічно зафіксованої волонтерської діяльності на підтримку українського суспільства, зокрема, постраждалих від збройної агресії РФ, не бере участі у гуманітарних чи благодійних ініціативах, не здійснює фінансової підтримки Збройних Сил України або інших структур безпеки і оборони держави….Не виявлено жодних підтверджень публічного засудження ним збройної агресії РФ проти України або демонстрації будь-яким іншим чином своєї активної громадської позиції, яка б відповідала національним інтересам України. Пасивна поведінка в умовах воєнного стану з урахуванням громадянства держави-агресора викликає обґрунтовані сумніви щодо доцільності подальшого перебування зазначеної особи на території України….Інформація про наявність вироку в РФ за підтримку ЗСУ ОСОБА_1 не є підтвердженою з наявних офіційних джерел» (т.2 а.с.106).

Втім, доказів наміру на ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення про примусове повернення відповідачами не надано, а враховуючи те, що фактично цим рішенням наданий строк на залишення позивачем України до 19.06.2025, який на момент прийняття рішення про видворення тільки но розпочався, висновки відповідачів про можливе ухилення є нелогічними та надуманими. Посилання представника відповідача-1 Булаха Є.Ю. на те, що ОСОБА_1 не зможе виконати рішення і залишити Україну через відсутність чинного паспортного документу, жодним чином не доводить факту його умисного ухилення від виконання рішення про примусове повернення, оскільки обставини, що склалися, не залежать від волі позивача, а неможливість отримання ним наразі нового паспорту громадянина РФ з огляду на загальновідомі обставини тривання повномасштабного вторгнення РФ в Україну та розриву всіх дипломатичних стосунків не потребує доказування.

Зважаючи на положення ч.2 ст.19 Конституції України, пунктів 1,3,6,7,8 ч.2 ст.2 КАС України слід констатувати, що оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам закону.

Викладені в Поданнях УСР відомості щодо позивача формально мають ознаки його підозри у вчиненні кримінально караних діянь на території України. Разом з тим, доказів на підтвердження фактично висунутого ОСОБА_1 обвинувачення матеріали справи не містять.

Так, закріплений у ст.62 Конституції України принцип презумпції невинуватости вимагає доведення вини особи в законному порядку і її встановлення обвинувальним вироком суду, забороняє використання припущень та зобов`язує тлумачити всі сумніви щодо доведеності вини на користь особи.

Приймаючи рішення про примусове видворення позивача, відповідач-2 жодним чином не перевірив дійсності відображених у Поданнях обставин, не врахував всіх відомостей, які мають значення для правильного вирішення питань, порушених у Поданні для прийняття рішення про примусове видворення, не надав оцінки та не навів у рішенні обґрунтованого відхилення доводів позивача, в тому числі щодо його побоювань повертатися до країни походження. Тобто, відповідач-2 фактично виконав із застосуванням формального підходу вказівку УСР про прийняття відповідного рішення, що прямо суперечить положенням Конституції України та КАС України.

Більш того, Подання УСР про затримання та вжиття заходів реагування згідно з чинним законодавством щодо ОСОБА_1 від 26.06.2025 створене вже після такого затримання позивача, яке відбулося 11.06.2025, і його мета є незрозумілою для суду в контексті даної справи.

На підтвердження своїх побоювань повертатися до країни походження позивачем надано відомості про наявність постановленого 04.06.2025 відносно нього вироку судом РФ за прилюдні призови до здійснення діяльності, направленої проти безпеки РФ, з використанням інформаційно-телекомунікаційної мережі «Інтернет» (т.1 а.с.88-93, 121-132), а також скріншоти зі сторінки ОСОБА_8 в соціальній мережі «Facebook» з активністю у 2022-2024 роках (т.2 а.с.115-116).

Враховуючи, що за положеннями ч.1 ст.31 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки, саме на відповідачів перед ухваленням рішення про примусове видворення законом покладається обов`язок перевірити наявність таких обставин, надати вмотивовану оцінку наданим особою доводам і доказам та, безсумнівно, відобразити це в ухвалюваному рішенні. Втім, цього відповідачами виконано також не було.

При цьому судом встановлено, що ОСОБА_1 брав участь у допомозі Збройним Силам України шляхом щонайменше фізичної діяльності з приготування їжі для військових протягом тривалого часу, що підтверджене допитаними судом свідками та не спростоване відповідачами належними і допустимими доказами. Зміст Подання УСР від 26.06.2025 в частині невстановлення участі ОСОБА_1 в діях на підтримку українського суспільства, ЗСУ тощо вимогам ст.ст.72-76 КАС України щодо критеріїв оцінки доказів не відповідає.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач, маючи належність до громадянства країни-агресора, звертався до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з приводу надання йому можливості подати заяву про надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, про що свідчить його заява від 06.06.2025, зареєстрована відповідачем-1 (т.1 а.с.76), та лист відповідача-1 про повернення декількох його заяв (т.1 а.с.75).

Заяви ОСОБА_1 були повернуті з мотивів невідповідності порядку їх подання вимогам чинного законодавства.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача-1 протиправною, позивач оскаржив її до суду (справа №160/9564/25) (т.2 а.с.137), адміністративна справа розглядається Дніпропетровським окружним адміністративним судом на час розгляду поточної справи. Окремо слід зауважити, що провадження у цій справі відкрите ухвалою суду від 07.04.2025, про що було достеменно відомо відповідачеві-1 з моменту постановлення цієї ухвали, що підтверджене його представником Булахом Є.Ю. в судовому засіданні.

Статтею 8 КАС України закріплений принцип верховенства права та визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), практика якого є обов`язковою для застосування судами при вирішенні спорів у відповідності до вимог Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Оцінюючи викладені відповідачами у відзивах доводи щодо непоширення на позивача дії Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», невчинення ним протягом тривалого часу дій щодо отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає таке.

Наразі принцип невислання вважається частиною звичаєвого міжнародного права. У найбільш загальному вигляді принцип невислання відображений в ст.33 Конвенції про статус біженців 1951 року, відповідно до якої «договірні Держави не будуть жодним чином висилати або повертати біженців до кордонів країни, де їхньому життю чи свободі загрожуватиме небезпека через їхню расу, релігію, громадянство, належність до певної соціальної групи або політичні переконання».

Також принцип невислання знайшов своє втілення у ст.3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських чи принизливих видів поводження і покарання 1984 року, якою встановлено, що жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Слід звернути увагу, що дія ст.3 Конвенції 1984 року поширюється на всіх людей, які знаходяться під юрисдикцією держави, у тому числі біженців, осіб, які потребують додаткового захисту, шукачів захисту та інших категорій осіб. Більше того, ця норма не допускає виключень.

Україна надає захист іноземним громадянам і особам без громадянства, які його шукають на її території, у порядку, визначеному Законом №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» шляхом: визнання біженцем; визнання особою, яка потребує додаткового захисту; визнання особами, які потребують тимчасового захисту.

Тобто з часу звернення із заявою про визнання біженцем або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, чи визнання особою, яка потребує тимчасового захисту особа вже перебуває під захистом України протягом розгляду цієї заяви і навіть під час оскарження відмови в наданні такого статусу.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23.03.2023 у справі №757/56198/21-к.

Суд вважає, що побоювання позивача за власне життя та свободу, яким не приділили належної уваги відповідачі, є цілком обґрунтованими, щонайменше через його доведену участь у наданні підтримки Збройним Силам України, а тому, на думку суду, на нього поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки фактично він звернувся до уповноваженого міграційного органу за таким захистом і спір щодо бездіяльності такого органу наявний у суді, тому доводи відповідачів з цього приводу є безпідставними.

Також статус ОСОБА_1 як особи, що потребує захисту, підтверджений дослідженими судом листами Управління Верховного комісара ООН у справах біженців від 10.03.2025, 11.06.2025 та 12.06.2025, на які відповідачі уваги не звернули та яким жодним чином оцінки не надали.

ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «DE SOUZA RIBEIRO проти Франції» (заява №22689/07) зазначив, що «у справах, які стосуються імміграційних законів, Суд неодноразово наголошував, що Договірні держави мають право, згідно із загально прийнятими нормами міжнародного права та за умови дотримання своїх зобов`язань за міжнародними договорами, регулювати питання в`їзду, проживання та видворення іноземців. Конвенція не гарантує іноземцям право на в`їзд або проживання в тій чи іншій країні, і відповідно до свого завдання з підтримання громадського порядку Договірні держави мають право видворяти іноземців, яких визнано винними у вчиненні кримінальних злочинів. Однак їхні рішення в цій сфері у частині, якою вони можуть становити втручання у право, захищене пунктом 1 статті 8, мають відповідати закону, мати легітимну мету і бути необхідними у демократичному суспільстві (див. згадане вище рішення у справі Boultif, п.46, та рішення у справі Uner проти Нідерландів [ВП], № 46410/99, п.54, ECHR 2006?XII).

Згідно зі статтею 1 Конвенції головна відповідальність за здійснення та забезпечення дотримання гарантованих прав і свобод покладається на національні органи влади. Таким чином, механізм звернення до Суду із скаргою є субсидіарним стосовно національних систем захисту прав людини. Про його субсидіарний характер йдеться в статті 13 та пункті 1 статті 35 Конвенції (див. рішення у справі Kudіa проти Польщі [ВП], №30210/96, п.152, ECHR 2000?XI)» (п.77 рішення ЄСПЛ).

«…З іншого боку, якщо рішення про видворення оскаржуються з посиланням на втручання у приватне і сімейне життя, ефективність засобу юридичного захисту не необов`язково залежить від того, чи зупиняє він автоматично виконання такого рішення. Однак в імміграційних справах, в яких є небезпідставна скарга про те, що видворення іноземця загрожує втручанням в його право на повагу до приватного і сімейного життя, стаття 13, взята у поєднанні зі статтею 8 Конвенції, вимагає від держав забезпечити йому реальну можливість оскаржити рішення про видворення або відмову у видачі дозволу на проживання та домогтися вирішення відповідних питань з дотриманням достатніх процесуальних гарантій та з достатньою ретельністю у відповідному національному органі, який забезпечує належні гарантії незалежності й безсторонності. (див. рішення у справі M. та інші проти Болгарії, №41416/08, п.122-132, від 26.07.2011, та, mutatis mutandis, рішення у справі Al-Nashif проти Болгарії, №50963/99, п.133, від 20.06.2002)» (п.83 рішення ЄСПЛ).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вживав активних заходів для узаконення свого перебування на території України, звертався із заявами про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак органи ДМС не розглянули зазначені заяви та не прийняли будь-якого рішення за ними, а обмежилися відповіддю в порядку Закону України «Про звернення громадян», виходячи лише з недотримання ОСОБА_1 порядку подання відповідних заяв.

За таких обставин суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідачів до перевірки усіх обставин, неприйняття до уваги важливої та достовірної інформації, та його примусове видворення до країни походження суперечитиме нормам діючого законодавства України та міжнародного права.

Оскільки наведені вище підстави є самостійними для скасування оскаржуваного рішення, суд не вбачає необхідності відповідати на всі інші аргументи сторін, викладені в заявах по суті справи.

Наведені обставини неповнота відомостей, які мають досліджуватися при прийнятті рішення, прийняття рішення про примусове видворення щодо особи, яка фактично звернулася із заявою про отримання захисту, як кожна окремо, так і в сукупності є підставами для скасування рішення №000437 від 11.06.2025.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що на час прийняття оскаржуваного рішення станом на 11.06.2025 встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обґрунтованих підстав для примусового видворення громадянина РФ ОСОБА_1 у відповідача-2 не було, рішення прийняте з порушенням положень ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

На підстав наведеного та керуючись ст.ст.2,6,8,9,10,72-77,241-245,288 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (м. Дніпро, вул. В`ячеслава Липинського, 7, код за ), Відділу №6 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (м. Дніпро, вул. Робоча, 22а, код за ) про скасування рішення про примусове видворення з України іноземця задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення №000437 від 11.06.2025 про примусове видворення з України іноземця громадянина РФ ОСОБА_1 , прийняте начальником відділу №6 у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Ряполовою О.В.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів після його проголошення.

У разі застосування судом частини третьої статті 243 КАС України або розгляду справи в порядку письмового провадження зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та проголошено 09.07.2025.

Суддя: В.С. Салькова