Справа № 640/20021/21
Суддя: Садова М.І.
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 року Справа № 640/20021/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садової М.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

у с т а н о в и в :

громадянка Білорусі та шукач притулку ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Державної міграційної служби, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 11.05.2021 № 134-21, яке викладене у повідомленні № 111 від 25.06.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти рішення про надання позивачеві статусу біженця або додаткового захисту.

В обґрунтування позову позивачем вказано, що рішення відповідача відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідачем та третьою особою не взято до уваги негативні наслідки, які можуть наступити відносно відповідача із боку держави Республіки Білорусь через політичні вподобання позивача та належність до соціальної групи осіб, що є волонтерами в Україні. У позивача наявність обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, яке існує на момент вирішення питання про надання статусу біженця, адже брала участь у акціях на підтримку майдану в Україну у 2014 році як волонтер та надавала безоплатну допомогу у військовому шпиталі. Позивач вважає, що ситуація у країні походження жахлива, що підпадає під визначення внутрішній конфлікт та переслідування цілої групи, зокрема, опозиційних громадян, незалежно від того, де вони проживають. Позивач надала інформацію про порушення кримінальних справ у країні походження. Позивач не змінює свої переконання з 2011 року, тривалий час працювала волонтером у військкому шпиталі, чоловік і син волонтеру штабу опозиційного кандидата у Республіці Білорусь. Всі ці обставини не були взяті до уваги при ухваленні оспорюваного рішення, у зв`язку із чим просить таке визнати противним та скасувати.

Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що з матеріалів особової справи заявниця у 2008 році покинула країну громадянської належності та прибула до України з метою заробітку. у період 2013-2014 років заявниця підтримувала «Революцію гідності», з 01.10.2014 - по теперішній час займається волонтерською діяльністю при військовому госпіталі. У заяві шукачка захисту просить визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у РБ їй загрожує небезпека щодо свободи та незаконне позбавлення волі через політичні уподобання, роботу у військовому госпіталі ^ (де лікуються військовослужбовці - учасники АТО) та участь в акціях на підтримку Майдану під час «Революції гідності». Крім цього, заявниця просить визнати її біженцем через соціальну ознаку належності до певної категорії іноземців. Відповідно до пунктів 5 і 6 Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року «факти в підтвердження біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених доказів вважається «обов`язком доказування». Просить у позові відмовити.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив. Наводить пояснення, які аналогічні змісту обставин викладених у адміністративному позові.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.07.2021 у справі № 640/20021/21 відкрито провадження в адміністративній справі.

На виконання Закону України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399 до Харківського окружного адміністративного суду, згідно супровідного листа № 01-19/1430/25 від 31.01.2025 передано 742 (сімсот сорок дві) судові справи згідно з актом приймання-передачі від 31.01.2025, зокрема адміністративну справу № 640/20021/21.

Відповідно до статті 31 КАС України здійснено повторний розподіл автоматизованою системою документообігу суду адміністративної справи.

Вказана адміністративна справа надійшла до провадження судді Харківського окружного адміністративного суду Садова М. І.

31.03.2025 ухвалою суду прийнято адміністративний позов до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відтак розгляд і вирішення адміністративної справи проводиться за правилами письмового провадження на підставі матеріалів справи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного з огляду на таке.

Суд установив, 13.10.2020 ОСОБА_1 звернулася до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - ДМУ ДМС) із заявою, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) ДМУ ДМС її заяву взято до розгляду та документовано довідкою про звернення за захистом в Україні №011947. У заяві шукачка захисту просить визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у РБ їй загрожує небезпека щодо свободи та незаконне позбавлення волі через політичні уподобання, роботу у військовому госпіталі (де лікуються військовослужбовці - учасники АТО) та участь в акціях на підтримку Майдану, Крім цього, заявниця просить визнати її біженцем через соціальну ознаку належності до певної категорії іноземців.

Відповідно до пунктів 5 і 6 Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року «факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обовязок покладається на особу, яка виказує твердження.

Із матеріалів особової справи позивача /а.с. 52-209/, установлено наступне.

На підтвердження громадянства країни походження позивачем надано паспорт гр. Республіки Білорусь для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 27.11.2006 та дійсний до 13.11.2012.

Позивач вперше звернулася із заявою у 2010 році про надання статусу біженця, однак у наданні такого статусу було відмовлено через необґрунтованість.

11.12.2014 позивач повторно звернулась із заявою. Надалі на виконання судового рішення щодо такої заяви було повторно розглянуто заяву позивача та ухвалено рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачу у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону.

Надалі, позивач 14.02.2018 знову звернулась із заявою до третьої особи, однак їй було відмовлено за цією заявою.

За результатами розгляду попередніх звернень заявниці, органами ДМС та судами різних інстанцій було встановлено відсутність загрози її життю та безпеці відповідно до умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону.

У заяві від 13.10.2020 заявниця просить визнати її біженцем або особою, яка потребує захисту, оскільки їй загрожує небезпека щодо свободи та незаконне позбавлення волі через політичні вподобання та її роботу у військовому госпіталі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою КМУ від 20.09.2014 року №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що відповідачу необхідно було з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таких побоювань обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно частини 5 статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Критерій «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає відповідного статусу має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд відмічає, що у заяві від 13.10.2020 позивач вказує, що має побоювання переслідувань з боку влади РБ за участь в акції на підтримку Майдану; просить визнати її біженцем через соціальну ознаку належності до певної категорії іноземців (а саме осіб з проукраїнською позицією, які постійно спілкуються з українськими військовим; представників малого і середнього бізнесу, які переслідуються в РБ).

Відповідно до висновку від 01.02.2021 міграційний орган прийшов висновку про відмову позивачу у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на таке. Заявниця не повідомляє, а у ході розгляду її заяви не встановлено наявності переслідувань щодо неї на території країни громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання. Представники бізнесу дійсно піддавалися переслідуванню владою РБ у період кримінального переслідування заявниці. Разом з тим, будь-якої інформації щодо системного або систематичного переслідування найманих працівників приватних компаній у зазначений період, до числа яких належала заявниця, у відкритому доступі не знайдено. Заявниця вже повідомляла про побоювання зазнати переслідувань у зв`язку зі своєю трудової діяльністю у приватній компанії під час звернення 11.01.2010 та 30.05.2012, вказаний елемент вже було проаналізовано та досліджено сектором міграційної служби в Сумській області, а також у судовому порядку під час перегляду рішення ДМС від 17.09.2012 № 495-12, у результаті чого було встановлено, що суб`єктивні побоювання заявниці зазнати переслідувань в РБ із зазначених причин є і необґрунтованими. Ураховуючи актуальну інформацію по країні походження (далі - ІКП) щодо переслідувань підприємців станом на теперішній час, проаналізовано, що такі особи дійсно переслідуються, однак вони безпосередньо пов`язані з подіями, що сталися у період та після президентських виборів у РБ 2020 року (фактичною участю в акціях протесту, висвітленню подій у ЗМІ, фінансуванням опозиції тощо), що виключає потенційні ризики особисто для заявниці в силу її фактичної відсутності на території РБ та непричетності до зазначених подій. Позивач знята з міжнародного розшуку (за результатом перевірки заявниці за обліками Генерального секретаріату Інтерполу та Європолу співпадінь не знайдено). З моменту виїзду з країни громадянської належності заявниця не займалася підприємницькою діяльністю. Проаналізувавши вищевикладене в сукупності, встановлено, що у ході розгляду заяви від 13.10.2020 позивач повідомила ті самі відомості та причини побоювання повернення до країни походження, яким надано оцінку у судових рішеннях, не надаючи нової або додаткової інформації, яка би стосувалася особисто заявниці, а також свідчила, що умови в контексті обставин в цій справі.

З огляду на викладене вище та аналізуючи подані докази, суд прийшов переконання про те, що позивачем на доведеність наведених обставин надано відомості з відкритих джерел інформації, однак такі не містять інформації щодо її переслідування з наведенням конкретних фактів; не надано жодної інформації щодо деталізації погроз та подій, що вказують на необґрунтованість висловленої позивачем інформації, відсутність чіткого та доведеного взаємозв`язку між побоюваннями у разі повернення на Батьківщину, які б ґрунтувалися на подіях або інших доказах того, що ці побоювання є обґрунтованими.

У розумінні пункту 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН заявника можна кваліфікувати мігрантом, тобто особою, яка з причин, що відрізняється від умов, які містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Це може бути пов`язано бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, причина для виїзду позивача з країни походження необґрунтована належними доказами та фактами здійснення над ним фізичного насильства, іншого тиску, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження. Крім того позивачем не наведені факти серйозної загрози життю чи свободі в країні громадянського походження, не встановлено фактів щодо можливості побоювання переслідувань з боку влади країни ходження у разі повернення на Батьківщину.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи наведене вище суд прийшов висновку про те, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності о Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

у адміністративному позові ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місцезнаходження АДРЕСА_1 .

відповідач Державна міграційна служби України, місцезнаходження місто Київ, вулиця Володимирська, будинок № 9, ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, місцезнаходження місто Київ, вулиця Березняківська, будинок № 4-А, .

Повне судове рішення складено та підписано суддею 08.07.2025.

Суддя М. І. Садова