Справа № 120/15243/24
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 року

м. Київ

справа № 120/15243/24

адміністративне провадження № К/990/12482/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №120/15243/24

за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року (головуючий суддя: Комар П.А.)

і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року (головуючий суддя: Капустинський М.М., судді: Витаманюк Р.В., Сапальова Т.В.).

УСТАНОВИВ:

І. Історія справи

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив суд:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо встановлення ОСОБА_1 з 21 травня 2022 року розміру грошового забезпечення, виходячи з посадового окладу та окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України Nє 704 від 30 серпня 2017 року;

- зобов?язати військову частину НОМЕР_1 з 21 травня 2022 року до 31 грудня 2022 року, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року Nє 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення), виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2022 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України Nє 704 від 30 серпня 2017 року;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо непроведення ОСОБА_1 з 1 січня 2023 року перерахунку, на підставі постанови Кабінету Міністрів України Nє 704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», грошового забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2023 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України Nє 704 від 30 серпня 2017 року;

- зобов?язати військову частину НОМЕР_1 з 1 січня 2023 року до 5 липня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України Nє 704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення), виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2023 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України Nє 704 від 30 серпня 2017 року;

- зобов?язати військову частину НОМЕР_1 , у відповідності до Закону України від 19 жовтня 2000 року Nє 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв?язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року Nє 159, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв?язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення (основних, додаткових та одноразових видів прошового забезпечення) за період з 21 травня 2022 року до 5 липня 2023 року включно за весь час затримки виплати, а саме за період з 21 травня 2022 року до дня фактичної виплати грошового забезпечення.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення йому ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням інших поважних причин його пропуску в частині вимог заявлених про виплату грошового забезпечення за період з 21 травня 2022 року до 5 липня 2023 року, та надати докази поважності причин його пропуску.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору, серед іншого, є невиплата грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань з травня 2022 року до 5 липня 2023 року. На переконання суду, про порушення свого права позивач мав дізнатись з моменту неотримання грошового забезпечення, а звернення позивача до відповідача із листом про виплату спірних сум лише свідчить про те, коли останній почав вживати заходи для здіснення виплати грошового забезпечення, а не про поважність причин пропуску звернення до суду. Поряд з цим суд зазначив, що на спірні правовідносини щодо нарахування грошового забезпечення з 19 липня 2022 року поширюється норма статті 233 КЗпП України у редакції від 1 липня 2022 року, яка визначає тримісячний строк звернення до суду. З огляду на вказане суд дійшов висновку, що позивач, звернувшись до суду з позовними вимогами 14 листопада 2024 року, пропустив тримісячний строк звернення до суду.

На виконання вимог вказаної ухвали суду, позивач подав до суду заяву про поновлення строку звернення до суду, у якій зазначив, що строк слід обчислювати з моменту отримання письмового повідомлення про всі суми, які мали бути йому виплачені.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року, позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог за період з 20 липня 2022 року до 5 липня 2023 року повернуто особі, яка її подала.

Аналізуючи подану позивачем заяву про поновлення строку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що про порушення свого права позивач мав дізнатись з моменту отримання невірно обрахованих видів грошового забезпечення, а не як зазначає позивач, з дати отримання повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. При цьому, як зазначив суд першої інстанції, звернення позивача до відповідача із листом про виплату спірних сум лише свідчить про те, коли перший почав вживати заходи для здійснення виплати грошового забезпечення, а не про поважність причин пропуску звернення до суду. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що інших доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено.

Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на них до Верховного Суду. У своїй касаційній скарзі скаржник просить суд скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження ОСОБА_1 покликається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

Так, скаржник зазначає, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 5 липня 2023 року №186 його виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення як такого, що вибув до нового місця проходження військової служби за наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 3 липня 2023 року №222- РС. 1 жовтня 2024 року його було звільнено з військової служби за станом здоров`я. Позивач стверджує, що станом на 1 жовтня 2024 року не знав про порушення своїх прав щодо неналежного нарахування та виплати грошового забезпечення відповідачем. На переконання скаржника, для встановлення факту дотримання позивачем строку звернення до суду в частині позивних вимог за період з 20 липня 2022 року до 5 липня 2023 року, судам належало дослідити питання, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, за захистом якого він звернувся до суду.

Ухвалою Верховного Суду від 8 квітня 2025 року у справі відкрите касаційне провадження з метою перевірки доводів касаційної скарги позивача, щодо порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

Відповідач свого відзиву на касаційну скаргу не подав, що не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень у силу частини четвертої статті 338 КАС України. Згідно з довідкою про доставку електронного листа, ухвалу Верховного Суду про відкриття касаційного провадження у цій справі доставлено відповідачу 10 квітня 2025 року о 02:55 год.

ІІ. Мотиви Верховного Суду

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), виходить із такого.

Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Предметом касаційного перегляду у цій справі є (не)дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при поверненні позовної заяви в частині позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами з цього процесуального питання, Верховний Суд виходить із такого.

Суд враховує, що частиною першою й другою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особі встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою статті 122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Спірні правовідносини у цій справі виникли, серед іншого, з приводу ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за період з 20 липня 2022 року до 5 липня 2023 року.

Ухвалюючи рішення про повернення позовної заяви, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач, звертаючись з цим позовом 14 листопада 2024 року, пропустив тримісячний строк звернення до суду з цим позовом, при цьому поважних та об`єктивних причин для поновлення строку звернення до суду позивач не зазначив.

Так, суди виснували, що строк звернення до суду з вимогами щодо перерахунку та вплати позивачу грошового забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військове звання, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2022 року та 1 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12, 13, 14 постанови КМУ №704 від 30 серпня 2017 року, слід обчислювати з дня їх неотримання, тобто щомісячно з дня отримання грошового забезпечення за період з 20 липня 2022 року до 5 липня 2023 року.

Відтак, суди попередніх інстанцій акцентували увагу, що про порушення свого права позивач мав дізнатись з моменту отримання невірно обрахованих видів грошового забезпечення, а не як зазначив позивач, з дати отримання повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. При цьому звернення позивача до відповідача із листом про виплату спірних сум лише свідчить про те, коли перший почав вживати заходи для здійснення виплати грошового забезпечення, а не про поважність причин пропуску звернення до суду.

Проте, у касаційній скарзі позивач наполягає на тому, що суди попередніх інстанцій не встановили факт, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, за захистом якого він звернувся до суду, враховуючи те, що з військової частини його було звільнено 1 жовтня 2024 року та станом на цю дату він не знав про порушення своїх прав щодо неналежного нарахування та виплати грошового забезпечення відповідачем.

Перевіривши обґрунтованість касаційної скарги та правильність застосування судами норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 1 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Для правильного вирішення цього спору необхідно з`ясувати, з якою подією слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду з вимогами, які стосуються перерахунку грошового забезпечення військовослужбовця за період з 19 липня 2022 року до 5 липня 2023 року.

Колегія суддів зауважує, що у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду сформувала єдиний підхід до застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.

Зокрема, Судова палата сформулювала позицію, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).

З урахуванням пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 1 липня 2023 року.

Крім цього, Судова палата погодилася з висновком суду попередньої інстанції про те, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року) слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Отже, з урахуванням зазначеної позиції Судової палати, суд, вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення із заявленими позовними вимогами, мав би спершу визначити момент, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, потім спірний період (з 21 травня 2022 року до 5 липня 2023 року) умовно поділити на дві частини: до набрання чинності Законом № 2352-IX (19 липня 2022 року) та після цього, визначитися, в якій частині спір належить розглянути по суті позовних вимог, а в якій слід застосувати наслідки порушення строку звернення до суду, якщо вважатиме, що для цього є правові підстави.

Беручи до уваги викладене, висновок судів попередніх інстанцій про повернення позовної заяви в частині позовних вимог є передчасним.

Порушення норм процесуального права при вирішенні питання щодо строку звернення до суду призвело до постановлення судом першої інстанції незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню в адміністративній справі. Суд апеляційної інстанції помилок місцевого адміністративного суду не виправив.

Згідно із частиною першою статті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Таким чином, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З огляду на результат касаційного розгляду, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року скасувати, а справу направити на продовження розгляду до Вінницького окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

……………………………

……………………………

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду