Справа № 520/14333/25
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 р. № 520/14333/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 16.05.2025 № 05 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.05.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду, врахувавши до страхового стажу періоди трудової діяльності згідно трудової книжки колгоспника від 30.01.1990 серії НОМЕР_1 , а саме: 30.01.1990 по 25.07.1990, з 15.10.1990 по 06.03.1998;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968,96 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звернувся до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за віком. Проте, ГУ ПФ України в Сумській області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії. В якості підстави для відмови у призначенні пенсії зазначено, що відповідно до наданих документів до страхового стажу не зараховані періоди роботи в колгоспі з 30.01.1990 по 25.07.1990, з 15.10.1990 по 06.03.1998, оскільки відсутня довідка про встановлений мінімум та фактичну кількість відпрацьованих вихододнів в колгоспі, не зазначено накази про прийняття та звільнення з КСП, відсутня інформація про реорганізацію колгоспу. Позивач вважає свої права порушеними, тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 09.06.2025 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Витребувано в Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області документи, що були підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана представнику позивача та відповідачу до їх електронних кабінетів через систему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку електронних листів.

Відповідач, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому виклав свої заперечення проти позову, зазначивши, що необхідний страховий стаж відповідно до статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування становить 32 роки. Страховий стаж позивача становить 27 років 9 місяців 14 днів. До страхового стажу не зараховані періоди роботи в колгоспі з 30.01.1990 по 25.07.1990 рік, з 15.10.1990 по 06.03.1998 рік згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки відсутня довідка про встановлений мінімум та фактичну кількість відпрацьованих вихододнів в колгоспі, не зазначено накази про прийняття та звільнення з КСП, відсутня інформація про реорганізацію колгоспу. Отже, підстави для призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відсутні, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 32 роки. Вказує, що відсутні підстави для стягнення з пенсійного органу судових витрат. Відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Позивач 09.05.2025 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком. (а.с.26-27)

У результаті розгляду заяви позивача за екстериторіальним принципом Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області прийнято рішення від 16.05.2025 № 05, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. У рішенні зазначено, що необхідний страховий стаж, визначений ст. 26 Закону №1058 не менше 32 років. Відповідно до наданих документів страховий стаж особи 27 років 9 місяців і 14 днів. Відповідно до наданих документів до страхового стажу не зараховані періоди роботи в колгоспі з 30.01.1990 по 25.07.1990 рік, з 15.10.1990 по 06.03.1998 рік згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки відсутня довідка про встановлений мінімум та фактичну кількість відпрацьованих вихододнів в колгоспі, не зазначено накази про прийняття та звільнення з КСП, відсутня інформація про реорганізацію колгоспу. (а.с.29)

Позивач, не погодившись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області № 05 від 16.05.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Частина 3 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

У частині 1 статті 8 вказаного Закону зазначено, зокрема, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно частини першої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків (пункт а частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Так, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 16.05.2025 № 05 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

У рішенні пенсійного органу зазначено, що необхідний страховий стаж відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 32 роки. Страховий стаж особи становить 27 років 9 місяців 14 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховані періоди роботи в колгоспі з 30.01.1990 по 25.07.1990 рік, з 15.10.1990 по 06.03.1998 рік згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки відсутня довідка про встановлений мінімум та фактичну кількість відпрацьованих вихододнів в колгоспі, не зазначено накази про прийняття та звільнення з КСП, відсутня інформація про реорганізацію колгоспу.

Так, судом встановлено, що трудова книжка колгоспника позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 30-52) містить такі записи:

- запис №1: 30.01.1990 прийнятий в члени колгоспу ім. Леніна, на підставі наказу №1 від 16.02.1990;

- запис №2: 25.07.1990 звільнений з членів колгоспу за власним бажанням, на підставі наказу №10 від 03.11.1990;

- запис №3: 15.10.1990 прийнятий в члени колгоспу ім. Мічуріна в якості тракториста;

- запис №4: 06.03.1998 звільнений з КСП ім. Мічуріна за угодою сторін, на підставі наказу №2 від 06.03.1998.

Враховуючи, що відповідачем не зараховано зазначені періоди роботи до страхового стажу позивача з однакових підстав, суд вказує на наступне.

Щодо підстави для не зарахування до страхового стажу відсутність довідки про встановлений мінімум та фактичну кількість відпрацьованих вихододнів в колгоспі, суд зазначає таке.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а також за змістом п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу), основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п. 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу вказаних вище положень Порядку № 637 слідує, що подання інших документів, окрім трудової книжки, для підтвердження трудового стажу з метою призначення пенсії здійснюється виключно у випадку, якщо в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Суд зазначає, що порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310, та чинних на час розгляду справи (далі - Основні Положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно з пунктом 6 Основних Положень, всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Також необхідно вказати на встановлений зразок трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV "відомості про роботу" - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Отже, виходячи з наведеного, можна дійти висновку про те, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімуму трудової участі).

Так, судом з трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 встановлено, що на сторінках 18-19 трудової книжки колгоспника у Розділі «Трудова участь у громадському господарстві» містяться відомості про встановлені мінімуми трудової участі в громадському господарстві та фактичну кількість відпрацьованих днів у період з 1990 року по 1998 рік, а саме:

- 1990 рік: 121 фактично відпрацьований день при встановленому мінімумі 280;

- 1990 рік: 65 фактично відпрацьованих днів при встановленому мінімумі 65;

- 1991 рік: 321 фактично відпрацьований день при встановленому мінімумі 280;

- 1992 рік: 356 фактично відпрацьованих днів при встановленому мінімумі 280;

- 1993 рік: 347 фактично відпрацьованих днів при встановленому мінімумі 280;

- 1994 рік: 360 фактично відпрацьованих днів при встановленому мінімумі 280;

- 1995 рік: 335 фактично відпрацьованих днів при встановленому мінімумі 280;

- 1996 рік: 288 фактично відпрацьованих днів при встановленому мінімумі 256;

- 1997 рік: 266 фактично відпрацьованих днів при встановленому мінімумі 256;

- 1998 рік: 66 фактично відпрацьованих днів при встановленому мінімумі 66.

Таким чином, суд зазначає, що трудова книжка колгоспника серії НОМЕР_1 містить відомості про встановлений мінімум та фактичну кількість відпрацьованих позивачем днів в колгоспі.

При цьому, суд враховує, що вказані записи у трудовій книжці колгоспника зроблені у хронологічній послідовності, відсутні ознаки виправлень, у відповідній графі наведені підстави для внесення відповідних записів. Крім того, записи засвідчені підписом відповідальної особи та скріплені печаткою підприємства.

Отже, з наданої позивачем трудової книжки колгоспника можна встановити встановлені мінімуми трудової участі в громадському господарстві та фактичну кількість відпрацьованих днів у період з 1990 року по 1998 рік, у зв`язку з чим суд вважає зазначену підставу для відмови у зарахуванні періодів роботи до страхового стажу необґрунтованими.

Але, при цьому, щодо періоду роботи позивача з 30.01.1990 по 25.07.1990 у колгоспі ім. Леніна, суд звертає увагу, що позивачем фактично відпрацьовано 121 день, при встановленому мінімумі 280 днів.

Отже, вказаний період роботи позивача у колгоспі ім. Леніна з 30.01.1990 по 25.07.1990 не підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

Щодо підстави для не зарахування до страхового стажу відсутність інформації про накази про прийняття та звільнення з КСП, суд зазначає таке.

Так, суд зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи-працівника, а, отже, й не може впливати на її особисті права та інтереси.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.

Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством.

Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей, а тому відсутність інформації про накази про прийняття та звільнення з КСП не може бути підставою для незарахування періоду роботи до страхового стажу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту позивача.

З огляду на вищевикладене, позивач не несе відповідальність за порушення вимоги ведення трудових книжок третіми особами, оскільки обов`язок з належного оформлення трудової книжки законом покладено на страхувальника.

Вищевказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.02.2018 у справі №677/277/17 та від 13.06.2018 у справі №813/782/17.

Таким чином, позивач не може нести відповідальність, у вигляді не зарахування періодів роботи до страхового стажу, через відсутність інформації про накази про прийняття та звільнення з КСП.

Відтак, вказана підстава для відмови у зарахуванні періодів роботи у колгоспі до страхового стажу є необґрунтованою.

Щодо такої підстави для не зарахування періодів роботи до страхового стажу позивача, як відсутність інформації про реорганізацію колгоспу, суд вважає зазначену підставою необґрунтованою, оскільки інформація щодо реорганізації колгоспу жодним чином не спростовує факт роботи позивача у колгоспах ім. Леніна та ім. Мічуріна.

Отже, за викладених обставин судом встановлено, що відповідачем не надано належну оцінку заяві позивача про призначення пенсії від 09.05.2025 та доданим до неї документам, зокрема, щодо наявності в позивача страхового стажу та щодо врахування періодів роботи позивача в колгоспі з 30.01.1990 по 25.07.1990, з 15.10.1990 по 06.03.1998.

За викладених обставин суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 16.05.2025 № 05 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд зазначає, що відповідно до пунктів 2, 4, 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами частини третьої-четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм вбачається, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24.03.1988) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, судом враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 у справі №804/14800/14.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що з урахуванням обставин цієї справи та враховуючи ненадання відповідачем належної оцінки заяві та документам позивача, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є зобов`язання пенсійного органу (ГУ ПФ України в Сумській області, яке було визначено за принципом екстериторіальності для розгляду заяви позивача про призначення пенсії) повторно розглянути заяву позивача від 09.05.2025 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Оскільки відповідачем при перевірці документів позивача не було надано належну оцінку його періодам роботи, що мають бути зараховані до страхового стажу позивача, то вимоги про зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу позивача є передчасними та питання щодо зарахування спірних періодів до страхового стажу позивача має вирішуватися ГУ ПФ України в Сумській області при повторному розгляді заяви позивача про призначення пенсії за віком від 09.05.2025.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Степана Бандери, буд. 43, м. Суми, Сумська область, 40009, ), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 16.05.2025 № 05 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.05.2025 щодо призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду по даній справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 645,97 грн. (шістсот сорок п`ять гривень 97 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН