Справа № 520/3950/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 р. Справа № 520/3950/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2024, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, по справі № 520/3950/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

-Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 в частині нарахування і виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченою Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 та індексації грошового забезпечення в тому числі виплаченої на виконання рішення ХОАС від 14.01.2020 р. у справі 520/14164/19.

-Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 та «індексації грошового забезпечення» в тому числі виплаченої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі №520/14164/19.

-Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 в частині нарахування і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням «індексації грошового забезпечення» в тому числі виплаченої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі №520/14164/19.

-Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням «індексації грошового забезпечення» в тому числі виплаченої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі №520/14164/19.

-Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 в частині нарахування і виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. І ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XIІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням «індексації грошового забезпечення» в тому числі виплаченої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі №520/14164/19.

-Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. І ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням «індексації грошового забезпечення» в тому числі виплаченої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі №520/14164/19.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 7 травня 2024 р. адміністративний ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов?язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 7.05.2024 р. по справі № 520/3950/24 скасувати та прийняти нове, у якому позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що військова частина НОМЕР_1 розраховувала розмір грошової допомоги на оздоровлення з 2011 по 2017 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, яка нараховувалася та виплачувалася позивачу відповідно до постанови КМУ від 22.09.2010 №899. Вказав, що в силу положень ст. 9 Закону 2011-ХІІ щомісячна додаткова грошова допомога є складовою місячного грошового забезпечення військовослужбовця і повинна включатися до розрахунку грошової допомоги на оздоровлення. Вказав на правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 26 лютого 2021 року по справі №620/3346/19, постанові від 10 листопада 2021 року по справі № 825/997/17. Зазначив, що неврахування відповідачем індексації грошового забезпечення при обрахунку спірних виплат призвело до виплати знеціненого грошового забезпечення та є протиправним. Указав на правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 21 грудня 2021 року по справі №820/3423/18, 29 квітня 2020 року по справі №240/10130/19 тощо.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2024 р. по справі № 520/3950/24 відмовити у повному обсязі. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2024 р. по справі № 520/3950/24 залишити в силі.

Відповідач зазначив, що позивачу протягом 2011-2017 років грошова допомога для оздоровлення, виплачувалась відповідно до нормативних актів. Однак, внаслідок збройної агресії російської федерації, перебування м. Балаклія Ізюмського р-ну Харківської області і, зокрема, території військової частини НОМЕР_1 в окупації, було втрачено або знищено значну частину документації військової частини, у тому числі і документи фінансово-економічної служби. Вказане підтверджується актом № 1189 від 25.08.2022. Тому військова частина НОМЕР_1 не має документального підтвердження виплати Позивачеві грошової допомоги для оздоровлення протягом 2011-2017 років, однак, в матеріалах діловодства юридичної служби військової частини НОМЕР_1 вдалося знайти належним чином завірену довідку № 969/ф від 31.10.2019 про отриману ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду з 01.08.2015 по 31.07.2017 років. Вказана копія довідки містилась в матеріалах судової справи № 520/13330/19 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 . На думку відповідача, оскільки розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги, то можна зробить висновок про те, що грошова допомога для оздоровлення Позивачеві виплачувалась з урахуванням щомісячної грошової винагороди, передбаченої Постановою КМУ від 22 вересня 2010 р. № 889.

На підставі положень п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що Позивач у період з 2000 року по 21.07.2017 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

З матеріалів справи установлено, зокрема відповідно до інформаційної довідки про нараховані види грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 2011 по 2017 роки, що позивачу було нараховано щомісячну винагороду за травень-вересень 2013 р. 691,10 грн., жовтень-грудень 2013 р. 1392,20 грн., січень 2014 р. 1392,20 грн., лютий-липень 2014 р. 2073,30 грн., серпень 2014 2214,14 грн., вересень-жовтень 2014 2073,30 грн., листопад 2014 р. 2101,52 грн., грудень 2014 р. 2073,30 грн., січень-грудень 2015 р. 2073,30 грн., 2016 р. втрачено відомості, січень-червень 2017 р. 4205,40 грн., липень 2017 р. 5155,01 грн., серпень 2017 р. 0,00 грн.

Відповідно до Довідки №969/ф 2019 р, що наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 отримував щомісячну додаткову грошову винагороду з 01.08.2015 по 31.07.2017, разом 92957,40 грн.

Згідно з інформаційною довідкою про нараховані види грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 2011 по 2017 роки грошова допомога на оздоровлення виплачувалася позивачу у січні 2011 р. 3008,38 грн., січні 2012 р. 3455,50 грн., грудні 2015 р. 3455,50 грн., 2016 р. втрачено відомості, березні 2017 р. 7009,00 грн.

У серпні 2017 р. була виплачена вихідна допомога при звільненні в розмірі 108639,50 грн.

Згідно з розрахунково-платіжною відомістю №598 від 27.11.2020 р. (виплата грошової компенсації за невикористану пільгову відпустку та індексацію за рішенням суду звільненим військовослужбовцям в листопаді 2020 року) ОСОБА_1 було виплачено компенсацію відпустки в розмірі 15193,5 грн., індексацію в сумі 27992,84 грн.; згідно з розрахунково-платіжною відомістю №612 від 04.12.2020 р. (виплата грошової компенсації за невикористану пільгову відпустку та індексацію за рішенням суду звільненим військовослужбовцям в грудні 2020 року) ОСОБА_1 нараховано вихідну допомогу 65183,70 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 р. по справі № 520/14164/19, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 р. визнано протиправною бездіяльність військової частини, яка полягає у не здійсненні виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 07 серпня 2017 року. Зобов?язано військову частину нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 07 серпня 2017 року.

Однак, не погодившись з розрахунком грошової допомоги на оздоровлення за період з 2011 по 2017 роки, одноразової грошової допомоги передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. І ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XIІ, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, залишаючи без задоволення позовні вимоги виходив з того, що позовні вимоги в частині нарахування розміру грошової допомоги на оздоровлення є необґрунтованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню. Індексація грошового забезпечення не входить до складу грошового забезпечення і, відповідно, не враховується при нарахуванні одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби. Щодо нарахування компенсації за невикористані дні додаткової відпустки суд дійшов висновку, що з 01.07.2023 позивач втратив очікувану можливість звернутися до суду за отриманням невиплаченого заробітку без обмеження строку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати допомоги на оздоровлення за період 2011-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889 від 22.09.2010 та зобов?зання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв?язку з виконанням ними конституційного обов?язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов?язок і військову службу» (далі Закон України №2232-XII).

Згідно зі ст. 2 Закону України №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов?язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.40 Закону України №2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов?язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв?язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов?язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон України №2011-XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 9 Закону України №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (Постанова втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з пп. 1-2 Постанови Кабінету Міністрів України №889 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) від 22 вересня 2010 року № 889 (далі постанова КМУ №889) установлено з 1 жовтня 2010 р. військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади плаваючого та льотного складу Збройних Сил, Державної прикордонної служби та льотного складу внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій, щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством надзвичайних ситуацій та Адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Зі змінами від 13.03.2013 до вказаної Постанови, було передбачено виплату щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби):

з 1 квітня 2013 р. у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 вересня 2013 р. у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 січня 2014 р. у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 квітня 2014 р. у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення;

з 1 липня 2014 р. у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Згідно із пунктом 2 постанови КМУ №889 граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством надзвичайних ситуацій та Адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

На виконання вищевказаної постанови КМУ № 889, Міністр оборони України наказом від 15 листопада 2010 року затвердив Інструкцію №595 (Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства оборони №550 від 24.10.2016).

Згідно із пунктами 3, 4 Інструкції №595 до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов?язків за якою він допущений).

Виплата винагороди здійснюється з того дня, з якого військовослужбовці стали до виконання обов?язків за посадами, але не раніше дня видання наказу про призначення, і до дня їх звільнення від виконання обов?язків за посадами включно (у тому числі й у разі тимчасового виконання обов?язків за посадами, до яких вони допущені наказами відповідних командирів (начальників)).

Відповідно до пункту 5 Інструкції № 595 винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) на підставі наказів вищих командирів (начальників).

Пунктами 8, 9 Інструкції № 595 встановлено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.

Наказом Міністра оборони України від 24 жовтня 2016 року відповідно до постанови КМУ № 889 затверджено Інструкцію № 550 (Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства оборони №260 від 07.06.2018) та визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року №595 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України».

Пунктом 1 Інструкції №550 встановлено, що вона визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з?єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі військові частини), щомісячної додаткової грошової винагороди (далі винагорода).

Відповідно до пункту 3 Інструкції №550 до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов?язків за якою він допущений)

Згідно з пунктом 5 Інструкції №550 винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби одночасно з виплатою грошового забезпечення на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) на підставі наказів вищих командирів (начальників).

Пунктами 8-10 Інструкції №550 встановлено, що грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.

Командир (начальник) військової частини (установи, організації) має право зменшувати розміри винагороди за: порушення статутних правил несення служби; особисті незадовільні показники командирської, бойової та мобілізаційної підготовки; уживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) у службовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп?яніння); порушення вимог законів та інших нормативно-правових актів, які призвели до поломок військової (спеціальної) техніки й озброєння, пошкодження майна, інших матеріальних збитків, а також завдали шкоди здоров?ю військовослужбовців або інших осіб.

Військовослужбовцям зменшується розмір винагороди згідно з наказами командирів (начальників) за той місяць, у якому були допущені ці порушення, або за місяць, у якому ці накази надійшли до військової частини.

Так, порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів визначено Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260 (Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства оборони № 260 від 07.06.2018) (далі Інструкція №260).

Відповідно до пункту 30.1 Інструкції № 260, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно з приписами п. 30.2 Інструкції №260, грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Пунктом 30.3 Інструкції №260 передбачено, що розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.11.2021 року по справі №825/997/17 зазначила, що структура грошового забезпечення військовослужбовців визначена законом, а тому не може бути звужена нормами підзаконних нормативно-правових актів.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі №522/2738/17, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.

Враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону №2011-ХІІ та постанови КМУ № 889, а не Інструкцій №595 та №550.

Відтак, щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється грошова допомога на оздоровлення та інші одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Позивач у позовній заяві просив нарахувати та виплатити йому грошову допомогу на оздоровлення за 2011-2017 роки з урахуванням додаткової винагороди, передбаченої постановою № 889.

Як встановлено з матеріалів справи, зокрема інформаційної довідки про нараховані види грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 2011 по 2017 роки щомісячна винагорода почала виплачуватися позивачу з травня 2013 року: травень-вересень 2013 р. 691,10 грн., жовтень-грудень 2013 р. 1392,20 грн., січень 2014 р. 1392,20 грн., лютий-липень 2014 р. 2073,30 грн., серпень 2014 2214,14 грн., вересень-жовтень 2014 2073,30 грн., листопад 2014 р. 2101,52 грн., грудень 2014 р. 2073,30 грн., січень-грудень 2015 р. 2073,30 грн., 2016 р. втрачено відомості, січень-червень 2017 р. 4205,40 грн., липень 2017 р. 5155,01 грн., серпень 2017 р. 0,00 грн.

Крім того, згідно з наданою суду інформаційною довідкою про нараховані види грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 2011 по 2017 роки грошова допомога на оздоровлення виплачувалася позивачу у січні 2011 р. 3008,38 грн., січні 2012 р. 3455,50 грн., грудні 2015 р. 3455,50 грн., березні 2017 р. 7009,00 грн., 2016 р. втрачено відомості.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що зважаючи на нормативне регулювання виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, встановленого постановою №889, позивач у 2011, 2012 рр. не належав до категорій військовослужбовців, які мали право на отримання вказаної винагороди, з матеріалів справи також установлено, що така винагорода в цей період не виплачувалася. Відтак, зважаючи на вказане, відсутні правові підстави для визнання протиправними дій та зобов?язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення за 2011, 2012 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889.

Матеріали справи також свідчать про те, що допомога на оздоровлення позивачу виплачувалася у 2015 р., 2017 р., за 2016 р. втрачено відомості, отже з огляду на те, що вказана допомога не виплачувалася у 2013 р., 2014 р., колегія суддів висновує про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Щодо вимог про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 в частині нарахування і виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2016 рік без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченою Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 та зобов?язаня нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення 2016 рік з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, колегія суддів зауважує, що в силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, колегією суддів з метою з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи було витребувано у відповідача інформацію про розмір нарахованої допомоги на оздоровлення у період з 2011 по 2017 роки, у тому числі і за 2016 рік.

На вказану вимогу відповідачем надано довідки про нараховані складові грошового забезпечення з зазначенням про те, що відомості про нарахування грошового забезпечення, в тому числі допомоги на оздоровлення за 2016 рік втрачені через військову агресію російської федерації.

При цьому слушними є доводи апеляційної скарги позивача, що відповідачем не було вчинено жодних дій щодо відновлення первинних документів, в тому числі шляхом отримання від Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області даних звітності щодо нарахувань на заробітну плату, отримання від банківської установи даних про розмір отриманої позивачем заробітної плати.

Отже, відповідач у порушення припису ч. 2 ст. 77 КАС України не надав належних достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність його дій у цій частині або спростовували обґрунтованість вимог позивача, а тому суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у цій частині.

Таким чином, задоволенню підлягають позовні вимоги щодо визнання протиправними дій та зобов?язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення за 2015, 2016, 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889.

При цьому доводи відповідача, наведені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що у складі допомоги на оздоровлення враховувалася щомісячна грошова винагорода, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на вимогу ухвали колегії суддів про надання відповідних доказів відповідачем не надано доказів та розрахунків проведення виплати допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Судом першої інстанції означеного враховано не було враховано, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині позовних вимог.

Надаючи правову оцінку вимогам апеляційної скарги в частині визнання протиправними дій та зобов?язання відповідача нарахувати і виплатити допомогу на оздоровлення за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки, одноразову грошову допомогу передбачену частиною 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки з урахуванням «індексації грошового забезпечення» в тому числі виплаченої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі №520/14164/19, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

За приписами статті 18 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі Закон № 2017-III) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

За змістом статті 19 Закону № 2017-III державні соціальні гарантії є обов?язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов?язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати.

На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв?язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закону України від 03.07.1991 № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон № 1282-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно з положеннями статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 6 Закону № 1282-XII).

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов?язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов?язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов?язкове державне соціальне страхування, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.

Отже, відповідно до законодавчого визначення, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв?язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов?язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Колегія суддів враховує, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

При вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема Закону № 2017-ІІІ, Закону № 1282-ХІІ та Порядку № 1078.

Субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців, з якого здійснюється, зокрема, обрахунок грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Як встановлено судом, згідно із рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 р. по справі № 520/14164/19, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 р. зобов?язано військову частину нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 07 серпня 2017 року.

Згідно з розрахунково-платіжною відомістю №598 від 27.11.2020 р. (виплата грошової компенсації за невикористану пільгову відпустку та індексацію за рішенням суду звільненим військовослужбовцям в листопаді 2020 року) ОСОБА_1 було виплачено компенсацію відпустки в розмірі 15193,5 грн., індексацію в сумі 27992,84 грн.

Також суд враховує, що згідно з інформаційною довідкою про нараховані види грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 2011 по 2017 роки позивачу нараховувалась індексація у період з січня 2011 р. по березень 2013 р., лютого-грудня 2015 р.

У зв?язку з наведеним, оскільки виплата позивачу індексації грошового забезпечення мала щомісячний характер та враховуючи її особливу правову природу, колегія доходить висновку, що розрахунок грошової допомоги на оздоровлення за 2011, 2012, 2015, 2016, 2017 роки, одноразової грошової допомоги, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки мав проводитися з урахуванням індексації грошового забезпечення, в тому числі виплаченої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2020 р. у справі 520/14164/19.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 638/9697/17, від 11.12.2019 у справі № 638/5794/17, від 19.03.2020 у справі № 820/5286/17, від 29.04.2020 у справі № 240/10130/19, від 21.12.2021 у справі № 820/3423/18.

Відтак, оскільки у спірному випадку виплата позивачу індексації грошового забезпечення мала щомісячний характер, та враховуючи її особливу правову природу, у відповідача були відсутні правові підстави для її не включення до обрахунку спірних виплат.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи наведені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу про те, що одноразова допомога при звільненні та грошова компенсація за невикористані дні відпустки нараховані позивачу з урахуванням індексації, яка була сплачена на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.11.2020 року, оскільки на вимогу ухвали суду апеляційної інстанції про надання розрахунку в підтвердження вказаних тверджень відповідачем жодних доказів до суду апеляційної інстанції не надано.

Суд повторює, що в силу вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Разом з тим, відповідачем не було надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність його дій у цій частині та спростовували обґрунтованість вимог позивача.

Стосовно позовних вимог позивача про нарахування допомоги на оздоровлення за 2013 та 2014 роки з врахування наведених у позові виплат, колегія суддів не знаходить підстав для іх задоволення, оскільки за вказані періоди така допомога не нараховувалася.

Крім того, колегія суддів критично оцінює висновки суду першої інстанції, що з 01.07.2023 позивач втратив очікувану можливість звернутися до суду за отриманням невиплаченого заробітку без обмеження строку.

Згідно з ч. 1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб?єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У цій справі спір стосується права позивача на виплату належного йому грошового забезпечення.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю. Тобто, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належної військовослужбовцю суми грошового забезпечення, застосуванню підлягають загальні норми трудового законодавства.

Положення ст. 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом із тим, такі правовідносини регулюються положеннями ст. 233 КЗпП України, адже зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення ст. 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов?язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч. 5 ст. 122 КАС України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.08.2023 року у справі № 280/6779/22.

Разом із тим, така норма містилася в статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року), яку і належало застосовувати в частині строку звернення до суду з позовом щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Так, частинами першою та другою статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 (адміністративне провадження № Пз/990/4/22) дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Колегія суддів зазначає, що на момент звільнення позивача зі служби цивільного захисту (21.07.2017) частина другу статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, внаслідок чого підстав для застосування строків звернення до суду з цим позовом немає.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції, що для звернення до суду з даним позовом в частині стягнення грошового забезпечення підлягає застосуванню тримісячний строк, який обчислюється з 01.07.2023 є помилковими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки суду не впливають.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 7 травня 2024 р. по справі №520/3950/24 скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2024 по справі № 520/3950/24 - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 в частині нарахування і виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченою Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення за 2015, 2016, 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 в частині нарахування і виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2011, 2012, 2015, 2016, 2017 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат індексації грошового забезпечення, в тому числі виплаченої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.01.2020 р. у справі 520/14164/19.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення за 2011, 2012, 2015, 2016, 2017 роки з урахуванням індексації грошового забезпечення, в тому числі виплаченої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі №520/14164/19.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 в частині нарахування і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без урахування індексації грошового забезпечення, в тому числі виплаченої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі №520/14164/19.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням індексації грошового забезпечення, в тому числі виплаченої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі №520/14164/19.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 в частині нарахування і виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з урахуванням індексації грошового забезпечення, в тому числі виплаченої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі №520/14164/19.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки з урахуванням індексації грошового забезпечення, в тому числі виплаченої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року у справі №520/14164/19.

В задоволенні іншої частини позову відмовити .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Л.В. Любчич