Справа № 200/7661/24
Суддя: Голошивець І.О.
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 року Справа№200/7661/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Голошивця І.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо відмови в перерахунку та здійсненні виплати за 2024 рік разової грошової виплати до Дня Незалежності України позивачу, як учаснику бойових дій, виходячи з розміру п`яти мінімальних пенсій за віком, відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в чинній редакції статті 12 згідно із Законом №367-ХІV (367-14) від 25.12.98), з урахуванням раніше виплачених сум;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь позивача 10 805,00 грн., як недораховану суму виплати за 2024 рік разової грошової виплати до Дня Незалежності України, виходячи з розміру п`яти мінімальних пенсій за віком, відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в чинній редакції статті 12 згідно із Законом №367-ХІV (367-14) від 25.12.98), з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що вона брала участь у бойових діях та 30.05.2022 отримала статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій. Позивач зауважила, що вона як учасник бойових дій, у відповідності до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» набула право на отримання разової грошової допомоги, виплата якої проводиться кожного року до Дня Незалежності України. 25 грудня 1998 року, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 було доповнено статтю 12 Закону № 3551 таким положенням: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком». Таким чином, нормою матеріального права законодавець визначив чіткий розмір разової грошової допомоги - 5 мінімальних пенсій за віком. Позивач вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було протиправно відмовлено у виплаті недорахованої суми разової грошової допомоги за 2024 рік, як учаснику бойових дій, в загальному розмірі 10 805 грн.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що діяльність Головного управління здійснюється спеціально-дозвільним типом правового регулювання та зобов`язане виконувати чинні акти Уряду, дотримуватися встановлених норм законодавства. Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2023 № 754 «Деякі питання соціального захисту ветеранів війни та жертв нацистських переслідувань» затверджено Порядок використання коштів державного бюджету для забезпечення соціального захисту ветеранів війни та жертв нацистських переслідувань (далі - Порядок № 754) та Порядок здійснення у 2023 році разової грошової виплати до Дня Незалежності України, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань». Пенсійний фонд України є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, зокрема, за напрямком, визначеним пп. 4 п. 4 Порядку № 754 (здійснення разової грошової виплати до Дня Незалежності України відповідно до Порядку здійснення у 2023 році разової грошової виплати до Дня Незалежності України, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», затвердженого Постановою № 754). Відповідач зазначив, що позивач не перебуває на обліку в Пенсійному фонді України та не отримує пенсійні виплати. Відповідач закцентував свою увагу на тому, що: розмір грошової допомоги визначено не Головним управлінням, а Постановою № 754; дії Головного управління щодо виплати грошової допомоги у 2024 році полягають в одноразовому включенні суми грошової допомоги у визначеному Постановою № 754 розмірі до відомості (списку) на виплату пенсій; головним розпорядником коштів на виплату грошової допомоги та відповідальним виконавцем такої бюджетної програми є Мінсоцполітики, на рахунок якого Пенсійним фондом України повертаються невиплачені суми грошової допомоги (незалежно від причин такої невиплати); повноважень на вчинення дій, не передбачених Постановою № 754, органам Пенсійного фонду України не надано. Постанова № 754 вичерпно врегульовує порядок дій державних органів у процедурі виплати грошової допомоги. Органи Пенсійного фонду України не можуть вчиняти дій, що суперечать вищенаведеним законодавчим актам або не відповідають їм. Головне управління не може використовувати кошти Пенсійного фонду на виплату грошової допомоги. Бюджетне фінансування для виплати позивачу грошової допомоги у розмірі, заявленому у позові, Головному управлінню не передбачено. Відповідач зауважив, що за даними СПОВ позивач проходить службу в військовій частині НОМЕР_1 , по якій подані до підсистеми «Електронний реєстр листків непрацездатності» ІКІС ПФУ заявки на отримання грошового забезпечення, що були надані організаціями та установами до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області: від 31.07.2024 на 258 осіб та профінансована 14.08.2024 на суму 258900,00 грн; від 19.08.2024 на 8 осіб та профінансовано 26.08.2024 на суму 8000,00 грн. В заявах вказано лише кількість отримувачів допомоги та суми. Долучення до заяви на отримання разової грошової виплати списків одержувачів допомоги не передбачено. Тому надати інформацію щодо отримання позивачем разової грошової виплати до Дня Незалежності України не має можливості. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 18.11.2024 відкрито провадження у даній справі, вирішено розгляд справи провести в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25.12.2024 клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про зупинення провадження по справі №200/7661/24 до набрання законної сили рішення Великої Палати Верховного Суду у справі №440/14216/23 - задоволено. Зупинено провадження в адміністративній справі №200/7661/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у справі № 440/14216/23.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08.07.2025 року поновлено провадження в адміністративній справі №200/7661/24.

Позивач та відповідач про відкриття провадження по справі були повідомлені судом належним чином, про що свідчить наявність у них реєстрації кабінету електронного суду із відповідною відміткою в графі «доставлено» та графі «дата встановлення статусу» зазначено 19.11.2024.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , є громадянкою України, про що свідчить наявна копія в матеріалах справи паспорту з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_3 виданим від 03.11.2021 року, орган що видав 1443.

Позивач є учасницею бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_4 виданого Військовою частиною НОМЕР_5 від 30.05.2022 року.

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом встановлено, що позивач звернулася до відповідача з заявою від 23.09.2024 року в якій зазначила: - «У 2024 році мені, ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій (що підтверджує посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_4 від 30.05.2022) була нарахована і виплачена щорічна грошова допомога до Дня Незалежності України у розмірі 1 000 грн., відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2023 року № 1396 та постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2024 року № 369.», та просила провести перерахунок та виплатити їй невиплаченої частини щорічної грошової виплати до Дня Незалежності України у розмірі 10 805 грн., (беручи до уваги, що частину щорічної грошової виплати до дня Незалежності України вона вже отримала в розмірі 1000 грн.), оскільки розмір щорічної грошової виплати до дня Незалежності України складає п`ять мінімальних пенсій за віком станом на 01.01.2024 (11 805 грн.).

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було надано відповідь від 03.10.2024 року наступного змісту: - «[…]. За виплатою одноразової грошової допомоги відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 21.07.2023 №754 та від 02.04.2024 №369 «Про встановлення розмірів разової грошової виплати до Дня Незалежності України, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань у 2023 та 2024 роках до Головного управління Ви не звертались. Додатково інформуємо, що одноразова грошова допомога відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 21.07.2023 №754 та від 02.04.2024 №369 «Про встановлення розмірів разової грошової виплати до Дня Незалежності України, передбаченої Законами України «Про статут ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» виплачується учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 18 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 1000,00 грн. […].».

З наявної в матеріалах справи копії листа Військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2024 року №1107/247/1/773/лс судом встановлено, що військова частина звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та надала інформацію щодо осіб (за категоріями), які мають право на отримання разової грошової виплати до Дня Незалежності України (крім пенсіонерів) відповідно до п.2 постанови КМУ від 27.12.2023 року №1396. В даному листі доданому до заяви військової частини було зазначено, що учасники бойових дій чисельність осіб 258, розмір виплати 1000,00 грн., загальна сума 258 000,00 грн.

Отже, судом встановлено, не заперечується сторонами по справі, що позивачу у 2024 році було виплачено як учаснику бойових дій разову грошову допомогу до Дня Незалежності, передбачену Законом України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», у розмірі 1000,00 грн.

Не погоджуючись з наведеним позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України.

Так, права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, передбачені ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зокрема, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачається учасникам бойових дій щорічна разова грошова допомога.

Така грошова допомога була запроваджена ще з 01.01.1999 шляхом внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Законом від 25.12.1998 №367-XIV та доповненням ч. 4 ст. 12 наступного змісту: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком».

В подальшому ця норма зазнавала неодноразових змін, зокрема, 20 березня 2023 року Верховна Рада України прийняла Закон № 2983-IX (набрав чинності 15 квітня 2023 року), яким частину п`яту статті 12 Закону № 3551- XII викладено в такій редакції: «Щороку до Дня Незалежності України учасникам бойових дій виплачується разова грошова виплата у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України в межах відповідних бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Слід зазначити, що згідно з ч.1 ст.36 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правило подібного змісту містить також частина шоста статті 13 Закону № 1402-VIII, відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з ч.3 ст.291 Кодексу адміністративного судочинства України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Отже, в силу вимог чинного законодавства обов`язковими для врахування є висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, особливо за результатами розгляду зразкових справ.

При цьому необхідно зважати на те, що згідно з п. 1 ч. 5 ст. 291 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду типової справи може бути оскаржено в касаційному порядку, зокрема, якщо суд першої та (або) апеляційної інстанції при вирішенні типової справи не визнав її типовою справою та (або) не врахував правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи.

В цьому контексті суд зазначає, що завдяки врахуванню правових позицій Верховного Суду у зразкових та типових справах створюється єдність судової практики, яка найкращим чином відповідає вимогам передбачуваності, верховенству права й ефективному захисту прав людини.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумереску проти Румунії" (Judgment in the case of Brumarescu v. Romania) принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права. Для того, щоб судове тлумачення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно, щоб судові рішення були розумно передбачуваними.

Єдність судової практики є запорукою довіри громадян до судової влади, якщо суди у одних і тих самих правовідносини застосовуватимуть одні і ті самі норми законодавства, не інтерпретуючи їх на власний розсуд. Завдяки забезпеченню єдності судової практики реалізується конституційний принцип рівності всіх громадян перед законом і судом, гарантуватиметься стабільність правопорядку, об`єктивність та прогнозованість правосуддя.

Отже, беручи до уваги суб`єктний склад учасників цієї справи, предмет та підстави позову, а також правове регулювання правовідносин, з яких виник цей спір, є достатні підстави вважати, що ця справа відповідає ознакам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 за результатами розгляду зразкової справи №440/14216/23, а тому визнається судом типовою справою.

Відтак при вирішенні цієї типової справи суд, з огляду на приписи ч. 5 ст. 242, ч. 3 ст. 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує правові висновки, викладені у вказаному судовому рішенні, які можна узагальнити такими чином.

В умовах воєнного або надзвичайного стану тимчасове обмеження окремих соціальних пільг (допомог) особам, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність та набули статусу ветеранів війни, а також членам їх сімей, у разі запровадження режиму воєнного стану, за умови додержання вимог пункту 5 частини першої статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», може відбуватися за умови внесення змін до спеціального Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-XII), який регулює відносини забезпечення соціального захисту ветеранів війни та членів їх сімей, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць.

Приписами статті 46 Конституції України встановлено, що такі складові конституційного права громадян на соціальний захист, як забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності (1); втрати годувальника (2); безробіття з незалежних від них обставин (3); старості (4), не можуть бути скасовані законом; водночас інші складові елементи права на соціальний захист, не конкретизовані в частині першій статті 46 Основного Закону України або в інших його статтях, визначає Верховна Рада України шляхом ухвалення законів.

Передбачена частиною п`ятою статті 13 Закону № 3551-XII, щорічна разова грошова виплата не є основним грошовим забезпеченням, а є додатковою соціальною пільгою (виплатою), яка має разовий характер, є щорічною та поширюється на певне коло осіб.

Тобто, зазначена разова грошова виплата не належить до складових конституційного права громадян на соціальний захист, визначених у пунктах 1-4 частини першої статті 46 Конституції України, які не можуть бути скасовані законом, а тому Верховна Рада України як єдиний законодавчий орган влади в Україні, з огляду на існуючі фінансово-економічні можливості, шляхом ухвалення законів може змінити умови та порядок виплати такої соціальної пільги за умови дотримання конституційних норм та принципів.

З урахуванням наведеного необхідно дійти висновку, що передбачена частиною п`ятою статті 13 Закону № 3551-ХІІ щорічна разова грошова виплата є видом державної допомоги в загальній системі соціального захисту населення. Така виплата має допоміжний та стимулюючий характер і надається з метою забезпечення створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, захисту їхніх інтересів відповідно до соціальної політики держави в цій сфері.

Оскільки нарахування відповідної разової грошової виплати встановлено законом і конкретно не визначено в Конституції України як складова права на соціальний захист, гарантованого її статтею 46, тому Верховна Рада України має певну свободу дій щодо законодавчого регулювання порядку надання цього виду державної допомоги.

Законом України № 2983-IX, який набрав чинності 15.04.2023, частину п`яту статті 13 Закону № 3551-XII, попередня редакція якої була такою: «Щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України», викладено в новій редакції такого змісту:

«Щороку до Дня Незалежності України особам з інвалідністю внаслідок війни виплачується разова грошова виплата у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України в межах відповідних бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».

Ця норма неконституційною не визнавалася та є чинною на момент розгляду цієї справи.

Отже, з 15.04.2023 по-іншому врегульована процедура здійснення виплати особам з інвалідністю внаслідок війни, передбаченої статтею 13 Закону № 3551-ХІІ, шляхом внесення змін до спеціального законодавства, яке регулює відносини забезпечення соціального захисту ветеранів війни та членів їх сімей, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць, а не шляхом внесення змін до бюджетного законодавства з подальшим ухваленням Кабінетом Міністрів України рішення щодо визначення розмірів соціальних гарантій.

Тобто Верховна Рада України у встановленому законом порядку та в межах її власних повноважень внесла зміни до спеціального Закону № 3551-ХІІ, який регулює відносини забезпечення соціального захисту ветеранів війни та членів їх сімей, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме правила частини п`ятої статті 13 Закону № 3551-ХІІ в редакції Закону № 2983-ІХ як спеціального закону, який прийнятий в умовах запровадження в Україні воєнного стану з метою реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів, недопущення втрат Державного бюджету України, забезпечення соціальної підтримки громадян з огляду на фінансові можливості держави.

Водночас, урахувавши усталену практику ЄСПЛ, яка є обов`язковою для застосування національним судом, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що дії держави щодо зменшення розміру додаткових гарантії соціального захисту осіб, на яких поширюється дія Закону № 3551-XII, призвели до позбавлення таких осіб свого майна в розумінні статті 1 Протоколу № 1.

Також Велика Палата Верховного Суду погодилися з тим, що Кабінет Міністрів України може регулювати порядок та розміри соціальних виплат та допомоги на підставі наданого йому Верховною Радою України права встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги.

Крім того, оскільки спірна щорічна разова грошова виплата не передбачена в Конституції України, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що на цю виплату не поширюються визначені статтею 22 Основного Закону України гарантії щодо заборони скасування чи звуження змісту та обсягу прав, передбачених, зокрема, у її статті 46.

При цьому Велика Палата Верховного Суду визнала помилковим висновок Верховного Суду, як суду першої інстанції, що пункт 2 частини першої Закону № 2983-ІХ, яким частину п`яту статті 13 Закону № 3551-XII викладено в новій редакції, не підлягає застосуванню під час вирішення цієї справи як такий, що суперечить Конституції України.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у разі викладення норми закону в новій редакції, попередня її редакція втрачає чинність з дня набрання чинності новою редакцією цієї норми.

Тож норма частини п`ятої статті 13 Закону № 3551-ХІІ у редакції Закону № 367- XIV діяла до набрання чинності "новою" нормою частини п`ятої статті 13 Закону № 3551-ХІІ в редакції Закону № 2983-ІХ, а саме до 15.04.2023 дня, наступного за днем опублікування Закону № 2983-ІХ. Із зазначеної дати змінилося законодавче регулювання спірних правовідносин, зокрема в частині визначення порядку та розміру виплат разової грошової допомоги до Дня Незалежності України.

Відтак Верховний Суд, не врахувавши положення Закону № 2983-ІХ, які є чинними та не визнані неконституційними, помилково зобов`язав пенсійний орган здійснити позивачу перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги за 2023 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону № 3551-ХІІ у редакції Закону № 367-XIV, яка є нечинною. Тобто поклав на відповідача зобов`язання виконувати нечинну норму Закону № 3551-ХІІ, що не ґрунтується на нормах законодавства та порушує принцип юридичної визначеності.

Підсумовуючи викладене та враховуючи правову позицію, сформовану у зразковій справі №440/14216/23, суд дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області, здійснивши позивачу спірну грошову виплату в розмірі 1000 грн., правомірно застосувало правила частини четвертої статті 12 Закону № 3551-ХІІ в редакції Закону № 2983-ІХ, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин і залишається чинною на час вирішення справи, а отже, діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом.

Оскільки чинне законодавство України не передбачає разову грошову виплату учасникам бойових дій до Дня Незалежності України у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, правових підстав для задоволення позовних вимог позивача немає.

Щодо залучення до участі у справі для надання пояснення Міністерство Оборони України, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України №754 від 21.07.2023 року якою затверджено Порядок використання коштів державного бюджету для забезпечення соціального захисту ветеранів війни та жертв нацистських переслідувань, яким передбачено, що розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є: щодо напрямів, зазначених у підпунктах 3 і 4 пункту 4 цього Порядку, - Пенсійний фонд України, а саме здійснення разової грошової виплати до Дня Незалежності України відповідно до Порядку здійснення у 2023 році разової грошової виплати до Дня Незалежності України, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2023 р. № 754.

Пенсійному фонду України за напрямом, визначеним підпунктом 4 пункту 4 цього Порядку, - на підставі заявки (за формою, визначеною Мінсоцполітики) на фінансування виплати разової грошової виплати до Дня Незалежності України, передбаченої частиною п`ятою статей 12-15, пункту 1 частини першої статті 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і частиною третьою статей 6-1-6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - грошова допомога), і витрат на оплату послуг, пов`язаних з її виплатою та доставкою організаціями, які здійснюють виплату та доставку пенсій і грошової допомоги за місцем фактичного проживання.

Пенсійний фонд України перераховує кошти для виплати допомоги, зокрема отримувачам грошової допомоги із числа військовослужбовців, поліцейських, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, служби судової охорони, осіб начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби, які проходять службу (крім пенсіонерів), - на небюджетні рахунки військових частин, установ, організацій за місцем їх служби.

Отже, враховуючи вищезазначені приписи суд дійшов до висновку, що належним відповідачем по справі є саме Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, яким й було включено суму грошової допомоги позивачу у визначеному Постановою №754 розмірі 1000 грн. шляхом надсилання заявки до Мінсоцполітики та перерахуванням коштів саме у цьому розмірі на рахунок організації за місцем служби позивача.

В свою чергу позивач на час виникнення спірних правовідносин проходила службу саме у Військовій частині НОМЕР_1 , якою й було надіслано на адресу відповідача по справі лист з переліком осіб, які мають право на отримання відповідної грошової винагороди, на підставі якого останнім було включено зазначену суму до заявки до Мінсоцполітики з подальшим перерахуванням коштів на рахунок зазначеної військової частини з подальшою виплатою позивачу у відповідному розмірі.

З урахуванням наведеного, залучення Міністерства Оборони України в якості співвідповідача по справі не є доречним та по своїй суті не змінює висновків суду по цій справі.

Згідно положень ст. 75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Питання про розподіл судових витрат не вирішується, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову та позивач був звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 08 липня 2025 року.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Голошивець