Справа № 500/4856/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/4856/24 пров. № А/857/28136/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Шевчук С.М.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,

на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року (суддя Баб`юк П.М., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення м. Тернопіль, дата складання повного тексту 18 жовтня 2024 року),

в адміністративній справі №500/4856/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом, з урахуванням уточненого позову, до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (відповідач-1), в якому просив: 1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ОСОБА_1 ; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зменшити пенсійний вік на 1 рік відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ОСОБА_1 .

Ухвалою суду першої інстанції від 19.08.2024 залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (відповідач-2).

Відповідачі позовних вимог не визнали, вважаючи їх безпідставними, в суді першої інстанції кожен подав відзив на позовну заяву, у яких просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.10.2024 позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 25.06.2024 №59. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 16.07.2024 №498. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.07.2024 та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн.. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач-2 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, не відповідністю обставинам справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що початкова величина зниження пенсійного віку (4 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з 26.04.1986 по 31.07.1986. Вказує, що період проживання (роботи) в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 становить 3 роки 11 місяців 27 днів, що є меншим ніж законодавчо встановлений чотирьохрічний строк. Також апелянт звертає увагу на дії зобов`язального характеру щодо розгляду заяви позивача та прийняття рішення має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є Головне управління ПФУ в Тернопільській області. А відтак, у задоволенні решти вимог (зобов`язання ГУ ПФУ в Запорізькій області розглянути заяву та прийняти відповідне рішення) - позивачу слід відмовити.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 18.10.2024 року та ухвалити нове рішення по справі, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача-2, у якому покликаючись на необґрунтованість змісту та безпідставність вимог апеляційної скарги просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 , 04.12.1967 є громадянином, який є потерпілим від Чорнобильської катастрофи (категорія 4).

17.06.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Тернопільській області із заявами від 17.06.2024 та від 08.07.2024 про перехід із пенсії по інвалідності призначеної у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За принципом екстериторіальності заяву від 17.06.2024 та додані до неї документи передано на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №59 від 25.06.2027 у перерахунку пенсії відмовлено у зв`язку із відсутністю права на перерахунок пенсії. У рішенні пенсійного органу зазначено, що періоди роботи з 08.12.1988 по 10.03.1989 в Коростенському заводі «Жовтнева кузня», з 16.03.1989 по 07.04.1989 в Коростенському управлінні осушуючих систем, з 18.04.1989 по 24.05.1989 та з 21.03.1991 по 01.09.1992 в Іршанському гірничо-збагачувальному комбінаті, з 01.09.1992 по 26.07.1993 в Малому підприємстві «Камекс» ЛТД, згідно записів трудової книжки, не зараховано, оскільки відсутні підтверджуючі документи про віднесення територій вищезазначених підприємств до зон посиленого радіологічного контролю, однак, загальна кількість років на територіях радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року складає 03 роки 11 місяців 27 днів, що не дає права на перерахунок пенсії (а.с.15-16).

За принципом екстериторіальності заяву від 08.07.2024 та додані до неї документи передано на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 16.07.2027 №498 відмовлено ОСОБА_1 в перерахунку пенсії, оскільки загальна кількість років на територіях радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року складає 02 роки 04 місяці 07 днів (а.с.13).

Вважаючи такі рішення відповідачів протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII(далі - Закон № 796-XII).

Відповідно до статті 55 Закону №796-XII, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку на 2 роки, та додатково на 1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Виходячи з аналізу цієї норми, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку має особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на забрудненій території з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993, а саме: - на території зони гарантованого добровільного відселення протягом не менше 3 років; - на території зони посиленого радіоекологічного контролю протягом не менше 4 років.

При цьому, постійне проживання такої особи або постійна праця у таких зонах з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку: - у зоні гарантованого добровільного відселення - на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (з 26.04.1986 по 01.01.1993) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років; - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - на 2 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 3 повні роки (з 26.04.1986 по 01.01.1993) проживання або роботи на такій території, але не більше 5 років.

Відповідно до статті 15 Закону №796-XII, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Відповідно до підпункту 7 пункту 2.1 постанови правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями); посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Апеляційний суд встановив, що позивач має посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю категорії 4 серія НОМЕР_1 , видане 03.11.1992.

До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років (стаття 11 Закону №796-XII). Отже, відповідне посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю категорії 4 засвідчує те, що позивач постійно проживала, на час видачі відповідного посвідчення, у зоні посиленого радіологічного контролю та станом 1 січня 1993 року прожив не менше чотирьох років.

Крім того, на підтвердження факту проживання та праці на території посиленого радіоекологічного контролю, позивач надав довідку Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області від 03.06.2024 №130/02-26, згідно якої ОСОБА_1 був зареєстрований та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 з 30.06.1988 по 01.10.1988, з 23.03.1989 по 26.05.1989, з 01.02.1991 по 08.04.1993; АДРЕСА_2 з 09.04.1993 по 09.12.1994. згідно Постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991 с. Лісивщина відносилося до зони радіологічного контролю (четверта категорія) по 31.12.2014 (а.с.17).

Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01.08.1988 ОСОБА_1 :

з 08.12.1988 по 10.03.1989 працював в Коростенському заводі «Жовтнева кузня»;

з 16.03.1989 по 07.04.1989 працював в Коростенському управлінні осушуючих систем;

з 18.04.1989 по 24.05.1989 та з 21.03.1991 по 01.09.1992 працював в Іршанському гірничо-збагачувальному комбінаті;

з 01.09.1992 по 26.07.1993 працював в Малому підприємстві «Камекс» ЛТД (а.с.94-95).

Як слідує із довідки ТзДВ «Коростенський завод шляхових машин «Жовтнева кузня» від 03.07.2024, наявній у матеріалах справи, дане товариство розташоване на території, яку віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (а.с.19).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи», місто Коростень, де розташовувалися як Коростенський завод «Жовтнева кузня» так і Коростенське управління осушуючих систем, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, а с-ще. Іршнаськ, де розташовувалися як Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат так і Мале підприємство «Камекс» ЛТД, до зони посиленого радіологічного контролю.

Відмовляючи позивачу у переведенні на пенсію за віком із застосуванням норм ст.55 Закону №796-XII, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у рішенні №498 від 16.07.2024 послалось на те, що у позивача недостатній період років на територіях радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року.

Колегія суддів наголошує, що позивач надав документ, що підтверджує його право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-XII, - посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4). Водночас відповідачем не надано доказів того, що видане позивачу посвідчення визнано недійсним, а наданий позивачу статус скасований.

В даному контексті також слід зазначити, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує, що позивач постійно проживав чи працював на території радіоактивного забруднення станом не менше строку, необхідного для набуття особою такого статусу, при цьому, факт проживання чи роботи позивача на території радіоактивного забруднення перевірявся відповідними комісіями Тернопільської облдержадміністрації при видачі йому посвідчення.

Відсутність норми права, яка б врегульовувала порядок сумування періодів проживання в різних зонах зонах радіоактивного забруднення не може впливати на право позивача щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки, як вже зазначалося вище, за увесь спірний період позивач перебував (працював та проживав) на територіях радіоактивного забруднення.

Оскільки зона гарантованого добровільного відселення, на території якої певний період працював позивач, є більш небезпечною, ніж зона посиленого радіологічного контролю, в якій позивач проживав у інший період, то суд першої інстанції вірно зазначив, що ці періоди може бути сумарно зараховано при визначенні права позивача на зменшення пенсійного віку, однак, в даному випадку, термін перебування у вказаних зонах сукупно повинен становити не менше 4 років, і пільга застосовується як для осіб, що перебували у зоні посиленого радіологічного контролю - зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Таким чином, періоди роботи з 08.12.1988 по 10.03.1989 в Коростенському заводі «Жовтнева кузня», з 16.03.1989 по 07.04.1989 в Коростенському управлінні осушуючих систем, з 18.04.1989 по 24.05.1989 та з 21.03.1991 по 01.09.1992 в Іршанському гірничо-збагачувальному комбінаті, з 01.09.1992 по 26.07.1993 в Малому підприємстві «Камекс» ЛТД повинні враховуватися при вирішенні питання щодо переведення позивача на пенсію за віком згідно статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Отже, на переконання колегії суддів, висновок відповідача-2 щодо не проживання позивача не менше чотирьох років на територіях радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року, є помилковими.

Крім цього, колегія суддів враховує, що рішення суду першої інстанції, не оскаржене Відповідачем-1 в апеляційному порядку.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції приймаються до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно та об`єктивно встановлено обставини справи, сформовано правильні висновки по суті розглядуваних правовідносин, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням чинного законодавства, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2024 року в адміністративній справі №500/4856/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
С. М. Шевчук