Справа № 520/297/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 р. Справа № 520/297/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Любчич Л.В. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, по справі № 520/297/24

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради (далі відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради від 08.09.2023 р. про призупинення нарахування та здійснення державної виплати ОСОБА_1 допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради поновити нарахування та здійснення державної виплати ОСОБА_1 допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі з вересня 2023 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального, неповне з`ясування обставин справи, просила суд рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 у справі № 520/297/24 скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що статус ВПО у Шевченківському районі міста Харкова позивачу надано з 07.03.2023 року. Допомога ВПО призначена у розмірі 2000,00грн. щомісячно згідно з Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №332 від 20 березня 2022 р. (далі - Порядок № 332) в редакції, яка була чинною на дату призначення допомоги. Згідно з положеннями Порядку № 332 на час призначення позивачу допомоги ВПО обмеження щодо призначення допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам або припинення її виплати у зв`язку із наявністю у внутрішньо переміщеної особи на депозитному банківському рахунку (рахунках) кошти у загальній сумі, що перевищує 100 тис. гривень були відсутні. Таким чином, на думку позивача, положення підпункту 3 пункту 2 постанови № 709 щодо призупинення допомоги ВПО, у зв`язку з наявністю депозитного вкладу, не повинні застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки дана норма була запроваджена після призначення позивачу допомоги ВПО та значно погіршує умови для тимчасового проживання та соціальний захист.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивача.

У відповідності до п.3 ч.1ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи згідно довідки УСЗНА Шевченківського району Харківської міської ради від 07.03.2023 № 6326-.

05.04.2023 ОСОБА_1 звернулась до УСЗНА Шевченківського району Харківської міської ради із заявою про надання допомоги на проживання ВПО, на підставі чого заявниці призначена допомога у розмірі 2000,00 грн. щомісячно згідно рішення УСЗНА Шевченківського району Харківської міської ради № 20000-2-2 від 05.04.2023.

В подальшому, листом УСЗНА Шевченківського району Харківської міської ради від 21.11.2023 № 2473/0/8/848-23 (який адресовано представнику позивачки) роз`яснено, що під час опрацювання невідповідностей наданих Мінфіном за результатами проведеної верифікації виявлено, що ОСОБА_1 має на депозитному банківському рахунку (рахунках) кошти у загальній сумі, що перевищує 100 тис. грн., з огляду на що допомога на проживання як ВПО ОСОБА_1 призупинена з 01.09.2023.

Не погоджуючись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, позивачка звернулась до суду із позовною заявою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні в цій справі правовідносини виникли саме з 01.09.2023 року з моменту припинення виплати позивачці спірної допомоги ВПО, тобто, під час дії постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання підтримки внутрішньо переміщених осіб» від 11.07.2023 №709. Спірні положення Постанови №709 не регулюють правовідносини, які склалися на момент призначення допомоги позивачці, тобто вказані норми діють перспективно, виключно на майбутнє, тому вони не суперечать ст.58 Конституції України.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в діях відповідача щодо припинення виплати позивачці допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.09.2023 року відсутні ознаки протиправності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ст. 3 Конституції України гарантовано визнання найвищою соціальною цінністю в Україні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон №1706).

Частиною 1 ст. 1 Закону №1706 внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті (ч. 2 ст. 1 Закону №1706).

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону (ч. 1ст. 4 Закону №1706).

Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 7 Закону №1706 Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

За приписами ч. 1 ст. 9 Закону №1706 внутрішньо переміщена особа має право, зокрема, на створення належних умов для її постійного чи тимчасового проживання.

З 18.10.2022 введено в промислову експлуатацію процес призначення, нарахування та виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам в програмному забезпеченні ЄІССС.

Відповідно до пункту 2 постанови КМУ від 11.07.2023 №709 "Деякі питання підтримки внутрішньо переміщених осіб" з 01.09.2023 установлено, що з 1 вересня 2023 р. виплата допомоги припиняється внутрішньо переміщеним особам, зазначеним у пункті 1 цієї постанови, якщо за результатами верифікації встановлено, що після набрання чинності цієї постанови: внутрішньо переміщена особа має на депозитному банківському рахунку (рахунках) кошти у загальній сумі, що перевищує 100 тис. гривень, або облігації внутрішньої державної позики, строк погашення яких настав або визначений моментом пред`явлення вимоги, на загальну суму, що перевищує 100 тис. гривень.

Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідачем було завантажено результати верифікації до програмного комплексу ЄІССС.

Відповідно до скріну з ЄІССС даних верифікації зі змісту якого випливає, що внутрішньо переміщена особа станом на 1 серпня 2023 року має на депозитному банківському рахунку (рахунках) кошти в загальній сумі, що перевищує 100 тис. грн. (а.с. 17-19).

В своєму листі від 21.11.2023 №2473/0/8/848-23 (який адресовано представнику позивачки) Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради пояснило, що під час опрацювання невідповідностей наданих Мінфіном за результатами проведеної верифікації виявлено, що ОСОБА_1 має на депозитному банківському рахунку (рахунках) кошти у загальній сумі, що перевищує 100 тис. грн., що також підтверджується скріншотами (даними веритифікації).

Крім того, позивач як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі не заперечував факт наявності станом на 01.08.2023 на депозитному рахунку ОСОБА_1 грошових коштів, які перевищують 100 тис. грн., однак зазначив, що на момент подання даної позовної заяви до суду такі грошові кошти на рахунках позивачки відсутні.

Доводи апеляційної скарги, що положення підпункту 3 пункту 2 постанови № 709 щодо призупинення допомоги ВПО, у зв`язку з наявністю депозитного вкладу, не повинні застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки дана норма була запроваджена після призначення позивачу допомоги ВПО, колегія суддів вважає помилковими, з огляду на таке.

Із правового аналізу положень Постанови №709, а саме п.2, видно, що виплата допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, починаючи з 01.09.2023р. припиняється, якщо за результатами верифікації встановлено, що після набрання чинності цієї постанови внутрішньо переміщена особа має на депозитному банківському рахунку (рахунках) кошти у загальній сумі, що перевищує 100 тис. гривень, або облігації внутрішньої державної позики, строк погашення яких настав або визначений моментом пред`явлення вимоги, на загальну суму, що перевищує 100 тис. гривень.

При цьому, вказана норма не містить виключень щодо джерела походження коштів та порядок їх витрачення не враховується.

Колегія суддів зазначає, що єдиними нормативно-правовими актами, якими регулюються питання виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, зокрема, щодо порядку надання такої допомоги, є Порядок №332 та Постанова № 709.

Жодними іншими нормативно-правовими-актами, у тому числі Конституцією та/або законами України, які мають вищу юридичну силу по відношенню до актів Кабінету Міністрів України, вказані питання не регулюються, а тому, відповідно, у суду відсутні підстави для аналізу положень вищезазначених нормативно-правових актів в частині регулювання питань виплати допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, на їх відповідність іншим нормативно-правовим актам, що мають вищу юридичну силу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Управління соціальної захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської області діяв в межах повноважень та у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Отже, з правового аналізу положень Постанови №709, а саме п.2, вбачається, що виплата допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, починаючи з 01.09.2023 припиняється, якщо за результатами верифікації встановлено, що після набрання чинності цієї постанови внутрішньо переміщена особа має на депозитному банківському рахунку (рахунках) кошти у загальній сумі, що перевищує 100 тис. гривень, або облігації внутрішньої державної позики, строк погашення яких настав або визначений моментом пред`явлення вимоги, на загальну суму, що перевищує 100 тис. гривень.

Як встановлено судом у файлі верифікації від 28.08.2023, що надійшов від Мінфіну в програмний комплекс «Єдина інформаційна система соціальної сфери», міститься інформація, що у позивача наявний депозит, що перевищує 100 тис. гривень. Факт наявності у позивача депозиту на банківському рахунку в загальній сумі, що перевищує 100 000 грн., останній не заперечує.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо загальновизнаного принципу незворотності дії в часі, то колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 року №1-зп, від 09.02.1999 року №1-рп/99, від 05.04.2001 року №3-рп/2001, від 13.03.2012 року №6-рп/2012, у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, за загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти мають пряму дію в часі, тобто регулюють відносини, що виникли після набрання чинності цими актами, а також відносини, які виникли до набрання чинності нормативно-правовими актами і продовжують існувати на час набрання ними чинності. У другому випадку такі акти поширюються на ці відносини з моменту набрання чинності, а не з моменту виникнення відповідних відносин. В окремих випадках законодавець вказівкою в перехідних положеннях «нового» нормативно-правового акта може зберегти праворегуляторний вплив визнаного нечинним нормативно-правового акта на певні суспільні відносини, які продовжують тривати після набрання чинності «новим» (переживаюча дія).

Здатність закону регулювати відносини з моменту їхнього виникнення у минулому, є зворотною дією нормативно-правового акта в часі, яка для цілей стабільності суспільних відносин застосовується лише в разі скасування чи пом`якшення юридичної відповідальності.

Водночас, слід зазначити, що під час розгляду спірних правовідносин, судом не встановлено ретроспективної дії нормативно-правових актів, що регулюють дані спірні правовідносини, зокрема, постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання підтримки внутрішньо переміщених осіб» від 11.07.2023 №709.

Вказаною постановою лише частково змінено правове регулювання відносин щодо надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, які виникли до набрання нею чинності і продовжують існувати на час набрання чинності постановою. При цьому, такі зміни застосовуються виключно з моменту набрання чинності цією постановою, тобто з 15.07.2023 року.

При цьому, спірні в цій справі правовідносини виникли саме з 01.09.2023 року з моменту припинення виплати позивачці спірної допомоги на проживання, тобто, під час дії постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання підтримки внутрішньо переміщених осіб» від 11.07.2023 №709.

Спірні положення Постанови №709 не регулюють правовідносини, які склалися на момент призначення допомоги позивачці. Відповідач визнає правомірність такого призначення та не вимагає повернення виплачених позивачам сум. Вказані норми діють перспективно, виключно на майбутнє, тому вони не суперечать ст.58 Конституції України.

Доказів визнання цих положень такими, що не відповідають Конституції України та/або визнання їх протиправними та/або нечинними в судовому порядку до матеріалів справи не надано та судом таких обставин не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 року по справі № 520/297/24 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 по справі № 520/297/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Л.В. Любчич С.П. Жигилій