Справа № 640/8041/21
Суддя: Шувалова Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 року м. Житомир справа № 640/8041/21

категорія 111010000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шувалової Т.О., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу Товариства з обмеженою відповідальністю "НоваПей" до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 11.11.2020, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НоваПей» (надалі ТОВ «НоваПей») звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Офісу великих платників податків Державної податкової служби (далі також податковий орган), у якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11 листопада 2020 року №, стягнути судові витрати позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Обґрунтовуючи вимоги зазначає, що спірне рішення прийняте на підставі незаконно проведеної перевірки та без урахування наданої законодавством можливості не використовувати реєстратори розрахункових операцій для небанківських фінансових установ, які здійснюють приймання коштів через каси (пункти надання фінансових послуг) для подальшого переказу на користь отримувачів.

Стосовно незаконного проведення перевірки позивач свою позицію мотивує: відсутністю підстав для проведення перевірки; запровадження на час проведення перевірки мораторію на проведення, зокрема, фактичних перевірок; невідповідність наказу вимогам законодавства; посадовими особами податкового органу не складено акт, що засвідчує факт відмови у допуску до перевірки; рішення про порушення вимог законодавства прийнято на підставі єдиного документу (заява на переказ коштів), що був отриманий поза межами перевірки.

Щодо застосування штрафної санкції у розмірі 38,30 грн позивач, посилаючись на висновок експерта у галузі права «Щодо застосування Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року №365/95-ВР, індивідуальні податкові консультації, наполягає на тому, що ТОВ «НоваПей» не здійснює продаж товарів у пунктах надання фінансових послуг.

Здійснюючи грошовий переказ через касу фінансової установи на користь надавача послуги з організації перевезень (ТОВ «Нова пошта») або відправника товару, особі надається послуга небанківської установи з переказу коштів.

Фінансова установа не проводить розрахункових операцій та, відповідно, не повинна надавати розрахунковий документ при проведенні грошового переказу, операції з переказу коштів належать до банківських операцій, під час здійснення яких реєстратор розрахункових операцій можна не застосовувати.

З урахуванням вищезазначеного просить позовні вимоги задовольнити.

Також позивач у позові зазначає, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції складає 67 270 грн., з них, зокрема, оплата послуг експертів з питань права в сумі 45 000 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2021 року відкрито провадження у справі № 600/8041/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 травня 2022 року після повторного автоматизованого розподілу суддею Качур І. А. прийнято справу № 600/8041/21 до свого провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Від Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків () надійшов відзив позовну заяву, в якому відповідач наголошує на правомірності оскарженого податкового повідомлення-рішення.

У відповіді на відзив, яка надійшов до суду 05 липня 2021 року, представник позивача наголошував на безпідставності доводів відповідача.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 12 березня 2025 року прийнято до провадження справу № 640/8041/21, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року замінено відповідача у справі Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби України () на його правонаступника Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків ().

30 травня 2025 року Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків () через підсистему «Електронний суд» сформовано відзив на позовну заяву, який за змістом є аналогічним наявному у матеріалах справи відзиву Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків () (а.с.63-65).

Так, відповідач зазначає, що відповідно до п. 1.24 ст. 1 Закону України від 06.04.2011 «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 06.04.2011 № 2346-III (далі Закон № 2346-III) визначено, що переказ коштів це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому готівки.

Переказ коштів умовно поділяється на три етапи: ініціювання переказу (ініціювання переказу (ст. ст. 20-26 Закону № 2346-III), виконання переказу (ст. 27, 28 Закону № 2346-III), завершення переказу (ст. 30, 31 Закону № 2346-III).

Ураховуючи наведене, податковий орган зауважує, що діяльність з переказу коштів є фінансовою послугою щодо надання можливості користувачам ініціювати, виконати та отримати переказ коштів (у тому числі за допомогою ПТКС) та по своїй суті може бути здійснена як в готівковій, так і безготівковій формі. Крім того, слід урахувати, що під час надання послуги з переказу коштів надавачі такої послуги зазвичай отримують за це відповідну комісійну винагороду.

Пунктом 1 статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР (далі Закон № 265) у редакції як діє з 01.08.2020, з урахуванням ст. 11 р. II Прикінцевих положень, визначено, що у разі встановлення в ході перевірки, зокрема, факту не проведення розрахункових операцій через РРО та/або програмні РРО з фіскальним режимом роботи, до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних контролюючих органів застосовуються фінансові санкції у розмірі 10 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) за порушення, вчинене вперше (такий розмір установлено тимчасово до 1 січня 2022 року).

Отже, відповідач наполягає, що за результатами фактичної перевірки виявлено порушення, за яке передбачена наведена вища фінансова санкція, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд установив наступне.

ТОВ «НоваПей» (колишня назва - Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОСТ ФІНАНС») зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 25.02.2021, код 38324133.

Види економічної діяльності: 64.19 Інші види грошового посередництва (основний); 64.99 Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н. в. і. у.

Відповідно до витягу Національного банку України з Державного реєстру фінансових установ про видачу ліцензії для здійснення діяльності з надання фінансових послуг ТОВ «НоваПей» має ліцензію на переказ коштів у національній валюті за рішенням №11/1 від 17.10.2014.

Як убачається зі змісту свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «НоваПей», видане Національним Банком України, зареєстроване як фінансова установа відповідно до Розпорядження Нацкомфінпослуг від 08.01.2013 за номером ФК №В0000149, дата видачі свідоцтва 05.02.2021.

Національним Банком України 10.02.2021 №48 видано позивачу Свідоцтво про узгодження правил та змін до правил платіжної системи у зв`язку зі зміною найменування платіжної організації.

Головним управлінням ДПС у Закарпатській області на підставі наказу «Про проведення фактичної перевірки» від 19 жовтня 2020 року № 954 проведено фактичну перевірку (початок перевірки 19 жовтня 2020 року об 11 годині 30 хвилин, закінчення перевірки 28 жовтня 2020 року о 16 годині 15 хвилин) відділення № 2 «Нова пошта», розташованого за адресою: м. Ужгород, вул. Станційна 16/1, у якій здійснює діяльність ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» за період з 20.10.2017 по 19.10.2020.

За результатами перевірки складено акт перевірки від 28 жовтня 2020 року №1482/16/28-Ю/РРО/38324133.

Перевіркою установлено, що 19 жовтня 2020 року при розрахунку готівковими коштами у сумі 383 грн за раніше замовлений алкогольний напій (коньяк «Закарпатський», об`ємом 5 л.) розрахункову операцію проведено без застосування РРО, розрахунковий документ не видано, яким порушено п. 1 ст. 3 Закону № 265.

За результатами розгляду матеріалів акту фактичної перевірки Офісом ВПП ДПС прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.11.2020 № , згідно з яким застосовано до ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» штрафні (фінансові) санкції у сумі 38,30 грн за непроведення розрахункових операцій через РРО 10 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) за порушення, вчинене вперше.

Не погодившись із таким рішенням, ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» звернулось до Державної податкової служби України зі скаргою, яка рішенням про результати розгляду від 05.03.2021 № 5208/6/99- скаргу залишила без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 11.11.2020 № - без змін.

Уважаючи протиправними вищезазначене податкове повідомлення-рішення протиправним, ТОВ «НоваПей» звернулось до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначено право контролюючих органів проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з пп.75.1.3 п.75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (п.80.1 ст. 80 ПК України).

Відповідно до п. п. 80.1, 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи). Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав.

Згідно з п.п.80.2.3, 80.2.5 п. 80.2 статті 80 ПК України (у редакції станом на проведення перевірки та прийняття податкового повідомлення-рішення) фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав:

письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування;

у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилається на процедурні порушення, а саме відсутність підстав для проведення перевірки, невідповідність наказу про призначення перевірки нормам ПК України, не складання акту про відмову у допуску до перевірки.

Суд уважає за необхідне зазначити, що відзив відповідача на позовну заяву не містить доводів та позиції суб`єкта владних повноважень на такі заявлені позивачем підстави для скасування податкового повідомлення-рішення.

Так, у наказі на проведення перевірки від 19.10.2020 № 924 відповідач, зокрема, посилався на надходження звернення споживача та наявної інформації, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства. Підстави для проведення перевірки - пп.80.2.2, 80.2.3, 80.2.5 п.80.2 статті 80 ПК України.

У постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі № №280/1431/23 Суд висновував:

«У спорах цієї категорії перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою.

Оскільки підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України встановлює в одному підпункті статті дві самостійні (окремі) підстави для проведення перевірки, то у наказі про призначення перевірки контролюючий орган поряд з юридичною підставою у вигляді нумераційного позначення зобов`язаний відобразити конкретну з таких двох фактичних підстав, яка і зумовила прийняття рішення про проведення перевірки, або ж обидві, в обсязі, достатньому для ідентифікації однієї з двох (або обох в сукупності у разі їх наявності). Відображення такої фактичної підстави не обов`язково має бути сформульоване тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте, повинна бути чітко визначена та змістовно відповідати правовій нормі.

Тобто, у разі, якщо фактичною підставою для призначення фактичної перевірки стала наявність (отримання) певної інформації, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України повинен щонайменше зазначити про «наявність (отримання) інформації щодо можливого порушення» або ж зазначити реквізити документа, який слугував приводом для призначення перевірки і містить таку інформацію. Аналогічно, якщо фактичною підставою для призначення фактичної перевірки стало здійснення відповідних функцій, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України повинен саме про це зазначити. Відповідно, якщо підставою для призначення перевірки відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України стала сукупність фактичних підстав, передбачених цією нормою, то контролюючий орган у рішенні про проведення перевірки поряд із посиланням на підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України має це відобразити у вищезазначений спосіб.

Саме такий обсяг інформації у наказі, прийнятому відповідно до підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, можна вважати мінімально достатнім в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо зазначення у наказі підстави для проведення перевірки, оскільки надає платнику податків загальне розуміння про підставу її призначення та відповідний предмет перевірки. Таке інформування про фактичну обставину має бути наведено саме серед підстав для проведення перевірки, тобто перед резолютивною частиною наказу. У разі, якщо наказ відповідає вимогам щодо відображення у ньому мінімально достатнього обсягу інформації щодо підстави для проведення перевірки, такий наказ не може вважатися оформленим з істотним порушенням вимог чинного законодавства. Як наслідок, такий наказ не можна вважати протиправним, оскільки його недоліки в розумінні статті 81 ПК України не є настільки значущими, що ставлять під загрозу можливість реалізації платником податків своїх прав.».

З огляду на наведене, суд відхиляє доводи позивача, що існування вказаних на проведення перевірки підстав не було доведено ГУ ДПС у Закарпатській області належними та допустимими доказами.

Щодо підстав позову стосовно незазначення в наказі суб`єкта, до якого застосовані штрафні санкції.

У наказі про проведення фактичної перевірки зазначено, що перевірка проводиться за адресою: м. Ужгород, вул. Станційна, 16/1 відділення № 2 «Нова пошта».

Відповідно до п.81.1 статті 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

З матеріалів справи встановлено та не заперечується позивачем, що за адресою м. Ужгород, вул. Станційна, 16/1 позивач має пункт надання фінансових послуг, тобто або об`єкта, перевірка якого проводиться.

У документі на переказ готівки в гривні № ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» зазначено місцезнаходження, №ПНФП: 07010 Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Станційна 16/1.

З урахуванням наведеного, суд не вбачає порушень відповідачем наведеної норми, які б свідчили про протиправність проведеної фактичної перевірки та слугували окремою підставою для задоволення позовних вимог.

Також за наведеного вище правого регулювання та за фактичних обставин справи суд не приймає доводи позовної заяви щодо нескладання, невручення позивачу під час проведення перевірки акту про відмову у допуску до перевірки, відсутністю запитів про надання інформації та використання під час проведення перевірки заявки на переказ коштів, як підстави для скасування податкового повідомлення-рішення.

Щодо безпосередньо застосування штрафних санкцій за непроведення розрахункових операцій через РРО.

Позивач звертає увагу суду, що в своїй діяльності не використовує програмно-технічних комплексів самообслуговування та не здійснює продаж товарів в пунктах надання фінансових послуг. Здійснюючи грошовий переказ через касу Фінансової установи на користь надавача послуги з організації перевезень (ТОВ «Нова пошта») або відправнику товару, особі надається послуга небанківської фінансової установи з переказу коштів.

Як було встановлено судом, спірним податковим повідомлення-рішенням до ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» застосовано штрафні санкції за порушення п.1, п.2 ст. 3 Закону № 265, а саме за проведення розрахункової операції на суму 380,00 грн без застосування РРО та видачі відповідного розрахункового документа, відповідальність за що передбачена п.1 ст. 17 Закону № 265 (розрахунок штрафних санкцій, а.с.22).

Згідно з абз.3 статті 2 Закону № 265 (тут і надалі у редакції на час винесення спірного ППР) розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця.

Відповідно до абз. 9 статті 2 Закону № 265 розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну.

Відповідно до п. п. 2, 14 статті 9 Закону № 265 реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій, та розрахункові книжки не застосовуються при виконанні банківських операцій, крім:

операцій з торгівлі валютними цінностями в готівковій формі, якщо такі операції виконуються не в касах банків; операцій комерційних агентів банків та небанківських надавачів платіжних послуг та їх комерційних агентів з приймання готівки для виконання платіжних операцій з використанням програмно-технічних комплексів самообслуговування, крім програмно-технічних комплексів самообслуговування, що дають користувачеві змогу здійснювати виключно операції з отримання коштів;

при здійсненні розрахунків за послуги у разі проведення таких розрахунків виключно за допомогою банківських систем дистанційного обслуговування та/або сервісів переказу коштів.

Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначений вичерпний перелік банківських послуг, які дозволяється надавати виключно банкам.

До переліку операцій з розрахунково-касового обслуговування, що затверджений Постановою НБУ №73 від 01 серпня 2017 року, включені операції з переказу коштів (у тому числі приймання комунальних та інших платежів від фізичних осіб) та операції виплати отримувачу переказу.

Згідно Постанови НБУ №42 від 12 лютого 2013 року «Про врегулювання питань щодо приймання готівки для подальшого її переказу» операції з приймання готівки в гривнях для подальшого її переказу за допомогою платіжних пристроїв та через пункти надання фінансових послуг здійснюють (окрім банків) небанківські фінансові установи та оператори поштового зв`язку, які мають ліцензію Національного банку України на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків і є платіжними організаціями та/або учасниками платіжної системи та здійснюють свою діяльність відповідно до узгоджених Національним банком України правил платіжної системи.

Відповідно до п. 1, 2 статті 3 Закону № 265 суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані:

1) проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Використання програмних реєстраторів розрахункових операцій при оптовій та/або роздрібній торгівлі пальним забороняється;

2) надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти).

Відповідно до п. 1 статті 17 Закону № 265 визначено, що у разі встановлення в ході перевірки факту, зокрема, проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій факту непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних контролюючих органів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах:

100 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше;

150 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за кожне наступне вчинене порушення;

Відповідно до п.11 Перехідних положень тимчасово, до 1 січня 2022 року, санкції, визначені пунктом 1 статті 17 цього Закону, застосовуються в таких розмірах:

10 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше;

50 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за кожне наступне вчинене порушення.

На підтвердження своєї позиції щодо відсутності обов`язку у небанківської установи застосовувати РРО при прийомі готівки для подальшого переказу, прийому готівки через пункти надання фінансових послуг позивачем також до позову додано висновок експертів з питань права, предметом якого є застосування Закону № 265 при наданні фінансових послуг з переказу коштів (а.с.41-52).

Експертами зроблено такий висновок:

«Норми Закону України «Про застосування розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР, в тому числі в редакції Закону України» Про внесення змін до Закону України «Про застосування розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та інших законів України щодо детінізації розрахунків у сфері торгівлі та послуг» від 20 вересня 2019 року № 128-IX щодо застосування небанківськими фінансовими установами реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій, стосуються лише операцій з приймання готівки для подальшого її переказу з використанням програмно-технічних комплексів самообслуговування. З аналізу визначеного, у небанківської фінансової установи відсутня необхідність застосовувати реєстратори розрахункових операцій, відповідно до вимог наведених правових актів при прийомі готівки для подальшого її переказу без використання програмно-технічних комплексів самообслуговування. Крім того, у небанківської фінансової установи, з огляду на приписи вказаних нормативно-правих актів, відсутня необхідність застосовувати реєстратори розрахункових операцій при прийомі готівки для подальшого її переказу з використанням інших, ніж програмно-технічні комплекси самообслуговування платіжних пристроїв.».

Такий висновок відповідно до вимог статті 113 Кодексу адміністративного судочинства України є не обов`язковим для суду та має допоміжний (консультативний) характер.

Разом із тим, суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявні індивідуальні податкові консультації Державної податкової служби України, які надані на звернення ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» на отримання індивідуальної податкової консультації від 09.12.2019 №1798/6/99-00-05-04-01-15/ІПК, від 17.12.2019 №1936/6/99-00-05-04-0115/ІПК.

Верховний Суд у постанові № 420/29295/23 від 22 травня 2025 року висновував:

«28. При цьому, усталеною є практика Верховного Суду про те, що індивідуальна податкова консультація за своєю правовою природою є фактично відповіддю контролюючого органу платнику податків на його питання, яка повинна містити конкретні роз`яснення такому платнику практичної форми та/або моделі його поведінки у визначеному колі податкових правовідносин.

29. Отже податкова консультація (індивідуальна), як методична й практична допомога платнику податків при виконанні ним податкового обов`язку, фактично, за всіма процедурами (нарахування та сплата платежів, пені, штрафних санкцій, оскарження дій контролюючих органів тощо): 1) надається платнику податків для правильності практичного застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акту з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності; 2) має індивідуальний характер і може використовуватися лише платником податків, якому така консультація надана; 3) не може встановлювати (змінювати чи припиняти) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування; 4) має мету - викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту конкретної правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.

30. При цьому платнику податків надано право оскаржити до суду, як правовий акт індивідуальної дії, податкову консультацію контролюючого органу у випадку, якщо вона, на його думку, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору, й визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

31. Обов`язковими ж складовими письмової податкової консультації є: опис питань, що порушуються платником податків; обґрунтування застосування норм законодавства з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків; висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

32. Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 826/2032/16, від 22 жовтня 2019 року у справі № 520/10111/18, від 28 січня 2020 року у справі № 804/8131/16, від 27 вересня 2023 року у справі № 804/4524/17, від 10 квітня 2024 року у справі № 826/6714/17.».

Зі змісту індивідуальних податкових консультацій судом установлено, що їх складовими є:

опис питань, що порушуються платником податків (1. Чи зобов`язана небанківська установа, що в якості учасника платіжної системи та на підставі ліцензії на переказ коштів без відкриття рахунків, наданої Національним банком України, здійснює у своїх касах розрахунки з користувачем при виконанні нею банківських операцій, а саме при здійсненні операцій з приймання готівки для подальшого її переказу без використання програмно-технічних комплексів самообслуговування, застосовувати РРО або розрахункові книжки. 2. Чи зобов`язана небанківська установа, що в якості учасника платіжної системи та на підставі ліцензії на переказ коштів без відкриття рахунків, наданої Національним банком України, здійснює у своїх касах розрахунки з користувачем при виконанні нею банківських операцій, а саме при здійсненні операцій з переказу коштів та приймання готівкової виручки від установ/підприємств та їх відокремлених підрозділів для переказу готівкової виручки на банківські рахунки таких установ/підприємств без застосування РРО або розрахункові книжки.)

обґрунтування застосування норм законодавства з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків;

висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства:

(1. Якщо операції з приймання готівки для подальшого її переказу здійснюється небанківською установою за допомогою зареєстрованої належним чином платіжної системи через пункти приймання готівки (робоче місце працівника, облаштоване технічним пристроєм із відповідним програмним забезпеченням, який дає змогу працівникові сформувати електронний документ на переказ готівки на підставі відповідного паперового документа та забезпечує оброблення і передавання інформації до банку/платіжної організації платіжної системи в режимі реального часу) у цьому випадку РРО можна не застосовувати. 2. Якщо операції з приймання готівкової виручки (готівки) від установ/підприємств та їх відокремлених підрозділів для переказу готівкової виручки на банківські рахунки таких підприємств/установ здійснюється небанківською фінансовою установою за допомогою зареєстрованої належним чином платіжної системи через пункти прийманні готівки (робоче місце працівника, облаштоване технічним пристроєм із відповідним програмним забезпеченням, який дає змогу працівникові сформувати електронний документ на переказ готівки на підставі відповідного паперового документа та забезпечує оброблення і передавання інформації до банку/платіжної організації платіжної системи в режимі реального часу), в цьому випадку РРО можна не застосовувати.).

Згідно з підпунктами 14.1.172 та 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податкова консультація - індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом. Індивідуальна податкова консультація - роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій

Пунктами 52.1, 52.2 статті 52 ПК України передбачено, що за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

Згідно з приписами абзацу першого пункту 53.1 статті 53 ПК України, які діяли на момент винесення оскаржуваного рішення, не може бути притягнуто до відповідальності, включаючи фінансової (штрафні санкції та/або пеня), платника податків (податкового агента та/або його посадову особу), який діяв відповідно до індивідуальної податкової консультації, наданої йому у письмовій формі, а також узагальнюючої податкової консультації, за діяння, що містить ознаки податкового правопорушення, зокрема, на підставі того, що у подальшому така податкова консультація була змінена або скасована.

Положення абзацу першого цього пункту застосовуються до індивідуальної податкової консультації, за умови що вона зареєстрована в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій.

Індивідуальні податкові консультації, якими надано наведені висновки, станом на 11 листопада 2020 року зареєстровані в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій, не були змінені або скасовані.

Суд звертає увагу, що у процесі нормативного регулювання оподаткування важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів держави та платника податків, адже можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій має фундаментальне значення для правильності його застосування, а у випадку неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

Отже, такі фактичні обставини свідчать про протиправність застосування до позивача штрафних санкцій, передбачених пунктом 1 статті 17 Закону № 265, оскільки платник податків діяв відповідно до податкових консультації.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності податкового повідомлення-рішення, та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з платіжним дорученням від 22 березня 2021 року (а.с.12) позивачем сплачено судовий збір у сумі 2270,00 грн.

Ураховуючи, що позовні вимоги задоволенні, судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2270 грн підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Також у позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивача, який складається з витрат на професійну правничу допомогу (загальна сума 20 000 грн), оплата послуг експертів з питань права (45 000 грн.), судовий збір (2270 грн).

Так, статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Представником позивача надано до суду детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, протокол узгодження вартості послуг №10, договір про надання правової допомоги від 01.09.2019 між адвокатом Вершиніним Костянтином Валерійовичем та ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» від 01 вересня 2019 року.

У матеріалах справи наявний ордер про надання правничої (правової) допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Вершиніна К. В.

Відповідно до п. 3.1 Договору від 01 вересня 2019 року за правову допомогу, передбачену п. 1.2. Договору Замовник сплачує Адвокату винагороду в розмірі, визначеному додатком до цього Договору.

Детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом зазначено такі послуги:

збір доказів по справі для судового провадження (ознайомлення з документами фактичної перевірки; документами адміністративного оскарження ППР; вивчення порядку здійснення грошових переказів в ПНФП позивача; ознайомлення з судовою практикою щодо невикористання РРО небанківськими установами 12 годин);

підготовка заяв по суті справи, клопотань, заперечень по справі (підготовка та подання до суду позовної заяви, відповіді на відзив, клопотань 6 годин).

Відповідно до протоколу узгодження вартості (додаток до договору про надання правової допомоги від 01.19.2019) сторони узгодили такі види правової допомоги на загальну суму 14 000 грн:

1.1. Збір доказів: ознайомлення з документами фактичної перевірки; документами адміністративного оскарження ППР; вивчення порядку здійснення грошових переказів в ПНФП позивача; ознайомлення з судовою практикою щодо невикористання РРО небанківськими установами. Вартість 7 000 грн.

1.2. Підготовка та подання до суду позовної заяви, відповіді на відзив, клопотань. Вартість 7 000 грн.

Слід також зазначити, що представником позивача не надано доказів оплати гонорару адвоката щодо витрат на правничу допомогу, однак це не може бути підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат за умови їхньої реальності.

Питання застосування частини 7 статті 139 Кодексі адміністративного судочинства України щодо доведеності розміру витрат на правничу допомогу з метою їх розподілу неодноразово було предметом дослідження у Верховному Суді, зокрема у постановах від 29 жовтня 2020 року (справа №686/5064/20), від 05 березня 2021 року (справа №200/10801/19-а), від 16 березня 2021 року (справа №520/12065/19), постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року (справа № 922/445/19), у яких сформульовано правовий висновок, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Наведений підхід щодо визнання фактично здійсненими витрати за відсутності їх оплати застосовується й Європейським судом з прав людини. Так, у рішенні по справі Бєлоусов проти України (Заява №4494/07) це Суд дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені, зазначивши наступне: ...хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Отже, представник заявника має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром фактично понесеними.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома Кодексу адміністративного судочинства України).

У цій справі відповідач не надав заперечень відносно визначеного представником позивачем розміру витрат на оплату правничої допомоги.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої Кодексу адміністративного судочинства України за наявності клопотання іншої сторони.

Зазначене свідчить, що відповідач, як особа, яка заперечує відносно визначеного позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом із тим, за фактичних обставин справи суд уважає застосувати висновок, висловлений у постанові від 6 серпня 2024 року у справі № 910/11597/23.

Так, Верховний Суд зазначив, що критерії розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідним доказам, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру тощо, не свідчить про незаконність оскаржуваного судового рішення.

У постановах Верховного Суду від 04 червня 2021 року у справі № 380/887/20, від 25 квітня 2025 року у справі № 260/8523/23 зазначено, що судом мають враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумне необхідність судових витрат для конкретної справи.

ЄСПЛ зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи «Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№ 2)» (Sunday Times v. UK (№2) від 6.11.1980, скарга № 6538/74) відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, їх необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру.

Таким чином, на суд покладаються вимоги не тільки формально дослідити умови виконання договору про надання правової допомоги, а й встановити співмірність визначеної суми з урахуванням індивідуальних обставин кожної справи.

З огляду на вказане, у суду наявні підстави для надання оцінки співмірності заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу, що корелюється з прецедентною практикою ЄСПЛ.

Крім того, висновки щодо можливості суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правничу допомогу містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц.

Як було зазначено вище, протоколом узгодження вартості, сторони узгодили вартість послуг в сумі 14 000 грн.

З поданих до суду документів не вбачається зв`язок понесених позивачем витрат у сумі 14 000 грн з розглядом справи, їх обґрунтованості та пропорційності з огляду на складність справи, характер спірних правовідносин, спрощений порядок розгляду.

У цьому випадку суд зазначає, що послуги, які визначені п.п.1 протоколу мали на меті підготовку позовної заяви та фактично дублюють таку послугу, як підготовка позовної заяви (п.2.2 протоколу).

Оцінюючи заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу, суд визнає не є співмірним зі складністю справи та обсягом правових послуг, що був необхідним для забезпечення представництва та захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи та дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення загальної суми заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу з 14 000 грн до 4 000 грн, за висновком суду, ця сума відповідає встановленим процесуальним законом критеріям, є розумною/співмірною/справедливою.

У попередньому розрахунку суми судових витрат позивачем включено оплату послуг експертів з питань права в сумі 45 000 грн.

Згідно з статтею101 Кодексу адміністративного судочинства України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені перед експертом, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Якщо під час підготовки висновку експерт встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

Зі змісту статті 104 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Порядок проведення експертних досліджень та складення висновків експерта за результатами проведеного позасудового експертного дослідження визначається відповідно до законодавства.

Якщо позасудове експертне дослідження пов`язане з повним або частковим знищенням об`єкта експертизи або зміною його властивостей, експерт має повідомити про це особу, яка до нього звернулася, в порядку, визначеному частиною четвертою статті 106 цього Кодексу.

Висновок експерта, складений за результатами позасудового експертного дослідження, під час якого був повністю або частково знищений об`єкт експертизи, який є доказом у справі, або змінено його властивості, не замінює сам доказ та не є підставою для звільнення від обов`язку доказування.

Висновок експерта, складений за результатами позасудового експертного дослідження, під час якого був повністю або частково знищений об`єкт експертизи або змінено його властивості, до розгляду судом не приймається, крім випадків, коли особа, яка його подає, доведе можливість проведення додаткової та повторної експертизи з питань, досліджених у висновку експерта.

У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має такі самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу.

Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим у судовому рішенні (ст.108 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 112 Кодексу адміністративного судочинства України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатись в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

Відповідно до частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з частинами 4-8 статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України у випадках, коли сума витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача, експерта або проведення експертизи повністю не була сплачена учасниками справи попередньо (авансом), суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг).

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22 системний аналіз положень процесуального законодавства дозволяє констатувати таке:

1) витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат;

2) висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи;

3) у разі подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. При цьому інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і в разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, зазначений висновок не приймається судом до розгляду;

4) при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду із позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.

Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.

Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права.

Позивач на підтвердження понесених судових витрат на отримання висновку експерта у галузі права надав копію платіжного доручення від 18 березня 2021 року № ПФ217263 на сумму 45000,00грн.

Суд ураховує, що при цьому зауважень щодо неспівмірності витрат на проведення вищезазначеної експертизи відповідачем не надано.

Разом із тим, вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача витрат на сплачений експертний висновок суд зазначає, що під час вирішення цієї справи наданий позивачем висновок експерта не враховувався як окремий доказ, який був підставою для задоволення позовних вимог, рішення прийняте з інших підстав, при цьому, експерти у галузі права надали висновок за ініціативою позивача і судом її проведення не призначалося.

Позивачем не доведено, що понесені позивачем витрати були необхідними (неминучими).

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання в частині стягнення витрат на оплату висновку експерта у галузі права.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 132, 134, 137, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11 листопада 2020 року №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (вул. Кошиця, 3, м. Київ, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей» (Столичне шосе, 103, м. Київ, ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень та 4000 (чотири тисячі) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

У іншій частині заявлених до розподілу судових витрат відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 04 липня 2025 р.

Суддя Т.О. Шувалова