Справа № 537/6691/24
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2025-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року м. ПолтаваСправа № 537/6691/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №537/6691/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасувати рішення,

В С Т А Н О В И В:

13.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до Крюківського районного суду міста Кременчука з позовом, що заявлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №Е716844 від 08.12.2024 щодо необхідності доставлення особи ( ОСОБА_1 ), яка вчинила адміністративне правопорушення, передбачене статтями 210, 2101 КУпАП.

В якості підстави для звернення до суду заявник вказує те, що з боку позивача відсутні будь-які порушення, які могли б стати підставою для його притягнення до відповідальності за статтями 210, 2101 КУпАП, а тому спірне рішення РТЦКСП підлягає скасуванню.

Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука від 16.12.2024 матеріали адміністративної справи №537/6691/24 передано за підсудністю до Полтавського окружного адміністративного суду для розгляду по суті.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 09.01.2025 прийнято до провадження справу №537/6691/24, відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні). Витребувано докази.

24.01.2025 до суду засобами системи "Електронний суд" надійшла заява представника позивача про уточнення позовних вимог, за змістом якої той вже просить суд:

- винести рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення РТЦКСП №Е716844 від 08.12.2024 щодо необхідності доставлення особи ( ОСОБА_1 ), яка вчинила адміністративне правопорушення, передбачене статтями 210, 2101 КУпАП;

- скасувати постанову у справі про притягнення до адміністративної відповідальності позивача (накладення адміністративного стягнення (у разі її наявності);

- в разі відсутності адміністративного протоколу та винесеної постанови відносно громадянина ОСОБА_1 , 1980 р.н., яка вчинила адміністративне правопорушення, передбачені статтями 210, 2101 КУпАП зобов`язати РТЦКСП закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення та допустимих доказів для складання адміністративного протоколу;

- про прийняте рішення повідомити органи національної поліції та зобов`язати внести запис до ІТС "Інформаційний портал Національної поліції України" відповідні відомості.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.01.2025 заяву адвоката Ясько Є.В. від 24.01.2025 про уточнення позовних вимог у справі №537/6691/24 повернуто заявнику без розгляду в порядку ч. 2 ст. 167 КАС України.

23.01.2025 до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача заперечувала проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Вказує, що відповідно до витягу з Єдиного електронного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів "Оберіг" розділ ІІ порушення військового обліку позивачем було вчинено 08.12.2024, на підставі примітки: створено автоматично: 367 від 15-11-2024. ТЦК з метою виконання покладених на них завдань звертаються в установленому законом порядку до органів Національної поліції щодо доставлення до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 2101 КУпАП (порушення військовозобов`язаними чи призовниками законодавства про військовий обов`язок і військову службу; порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію) з метою складення протоколів про адміністративні правопорушення. При цьому ТЦК не ведуть бази розшуку органів поліції, зокрема не наповнюють відомостями базу даних розшуку Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України», не вносять та не виключають з них відомості.

У відповіді на відзив позивач повторив тези адміністративного позову, підтримавши позовні вимоги у повному обсязі.

Розгляд справи судом здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває на обліку у Кременчуцькому РТЦКСП

За даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, ОСОБА_1 вчинив порушення військового обліку, оскільки не прибув за викликом до ТЦК у строк та місце, зазначені у повістці (ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"). Зернення від 08.12.2024 №Е716844 створено автоматично за реєстраційним номером 367 (а.с. 59).

Вважаючи звернення РТЦКСП від 08.12.2024 №Е716844 рішенням суб`єкта владних повноважень, яке впливає на його права та обов`язки, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку заявленим вимогам, суд перш за все з`ясовує обставини наявності або відсутності ознак порушеного права та суть такого порушення у разі його наявності.

Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок та військову службу" (надалі - Закон №2232-ХІІ в редакції, чинній на час звернення позивача з вимогою про виключення з обліку), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (ч. 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ).

Частиною третьою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

До видів військової служби, згідно з ч. 6 ст. 2 Закону №2232-ХІІ, відноситься військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який триває і дотепер.

Окрім того, Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" №65/2022 від 24.02.2022 (з наступними змінами) оголошено загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Тож спірні правовідносини виникли у період дії в Україні воєнного стану.

Статтею 22 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (надалі Закон №3543-ХІІ) визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Так, відповідно до частини 3 статті 22 Закону №3543-XII, під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Предмет спору у цій справі зводиться до вимог позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення про необхідність доставлення його як особи, що вчинила адміністративне правопорушення, передбачене статтями 210, 2101 КУпАП.

У свою чергу висновок про необхідність доставлення позивача до органу ТЦК відображений відповідачем у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

У зв`язку з цим слід зазначити, що правові та організаційні засади створення, функціонування Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначені Законом України від 16.03.2017 №1951-VIII "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів" (далі - Закон №1951-VIII).

Cтаттею 1 Закону №1951-VIII передбачено, що Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.

Частиною 8 статті 5 Закону №1951-VIII установлено, що органами ведення Реєстру є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи розвідувальних органів України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 6 Закону №1951-VIII, до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру такі відомості: 1) персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів; 2) службові дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Внесена до Реєстру інформація про призовника, військовозобов`язаного або резервіста є конфіденційною. Нерозголошення конфіденційної інформації гарантується державою. Збирання, зберігання, використання та захист інформації, що міститься у Реєстрі, здійснюються відповідно до закону.

Відповідно до пункту 201 частини 1 статті 7 Закону №1951-VIII, до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать, зокрема, відомості про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтями 210, 2101 Кодексу України про адміністративні правопорушення (дата, номер, короткий зміст протоколу та/або постанови про адміністративне правопорушення).

Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами (далі - державні органи), органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності (далі - підприємства, установи та організації), а також особливості ведення військового обліку громадян України, які постійно або тимчасово перебувають за кордоном, визначає Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487 (надалі - Порядок №1487).

Відповідно до пункту 79 Порядку №1487, районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки звертаються в установленому законом порядку до органів Національної поліції (у разі неможливості складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення) для доставлення осіб, які скоїли адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 2101 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з метою складення протоколів про адміністративні правопорушення, до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому ця особа перебуває (повинна перебувати) на військовому обліку, з урахуванням вимог абзацу третього пункту 56 цього Порядку.

Абзацом третім пункту 56 Порядку №1487 визначено, що Національна поліція за зверненням районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ та розвідувальних органів (яке має містити прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності), адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), дату народження, інші дані (за наявності), передбачені статтею 7 Закону України Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, підставу (порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку; порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), унікальний вихідний номер та кваліфікований електронний підпис уповноваженої особи), надісланим у вигляді набору даних шляхом електронної інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів та єдиною інформаційною системою МВС, здійснює адміністративне затримання та доставлення призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 2101 Кодексу України про адміністративні правопорушення, до найближчого районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ. У разі відсутності технічної можливості передачі даних такі звернення надсилаються в паперовій формі (додаток 20).

Як встановлено судом із витягу з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо ОСОБА_1 (а.с. 59), у вказаному Реєстрі містяться відомості про порушення позивачем військового обліку, а саме "Неприбуття за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_4 у строк та місце зазначені в повістці", які внесено на підставі звернення РТЦКСП від 08.12.2024 №Е716844.

Водночас матеріали судової справи не містять доказів притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтями 210, 2101 Кодексу України про адміністративні правопорушення, як і не містять доказів направлення ІНФОРМАЦІЯ_2 звернення до органів Національної поліції для доставлення осіб, які скоїли адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 2101 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з метою складення протоколів про адміністративні правопорушення, до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому ця особа перебуває (повинна перебувати) на військовому обліку.

За таких обставин звернення РТЦКСП №Е716844 від 08.12.2024, що створене автоматично у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо ОСОБА_1 (а.с. 59), не є рішенням суб`єкта владних повноважень, як помилково вважає позивач. Натомість таке звернення містить лише облікову інформацію щодо позивача та фіксує факт неприбуття за викликом до ТЦК у строк та місце, зазначені у повістці.

Досліджуючи питання наявності ознак порушених у такому публічно-правовому спорі прав чи інтересів позивача, суд звертає увагу на таке.

Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Цю конституційну норму необхідно застосовувати з урахуванням її офіційного тлумачення, наданого Конституційним Судом України у рішенні від 25.11.1997, де Суд розтлумачив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Обґрунтовуючи свою позицію, Конституційний Суд, крім іншого, зазначив, що стаття 55 Конституції України не визначає, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлюють принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність. Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Звідси випливає, що Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод.

З наведеного офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України слідує, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не є абсолютним. Особа має таке право за умови, якщо вважає, що рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб порушують або ущемляють її права і свободи чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів визначає Кодекс адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства у контексті трактування Конституційним Судом положень частини другої статті 55 Конституції України не можуть бути реалізовані у разі звернення особи до суду за захистом прав, свобод або інтересів, які не пов`язані з нею безпосередньо.

Конституційна гарантія права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб має на меті захист прав, свобод або законних інтересів особи, яка вважає, що безпосередньо її права, свободи або законні інтереси порушені чи створюються перешкоди для їх реалізації.

Тобто, право на оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право на звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а пов`язане з правом конкретної особи та з її переконанням у тому, що держава в особі органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб протиправно втрутилася у її права або свободи.

Конституція України закріплює гарантію для звернення до суду за захистом прав, але не має на меті гарантувати сам лише судовий розгляд (судове слухання).

Для звернення до суду особа повинна мати матеріально-правову заінтересованість у вирішенні спору.

Відповідно право, свобода або законний інтерес особи можуть бути захищені судом лише у разі його порушення, внаслідок чого така особа набуває ознак потерпілого.

З цього слідує необхідність з`ясування судом обставин, які свідчать про порушення права, свободи або інтересу особи, тоді як особа-позивач повинен довести, що він має право або законний інтерес і є потерпілим від порушення цього права чи інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

Потерпілим від порушення є особа, яка безпосередньо зазнала або з великим ступенем ймовірності зазнає суттєвих негативних наслідків від стверджуваного порушення.

У справі, що розглядається, фактично оскаржуються відомості у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо порушення позивачем військового обліку, внесених автоматично на підставі звернення №E716844 від 08.12.2024, яке не є актом індивідуальної дії, що впливає на правове становище позивача, оскільки не встановлює і не створює прав чи обов`язків безпосередньо для нього.

Твердження позивача з приводу того, що звернення до суду з цим позовом обумовлено тим, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за статтями 210, 2101 КУпАП, у зв`язку з чим відповідачем прийнято рішення про затримання та доставлення позивача до РТЦКСП, суд визнає безпідставними з огляду на те, що у матеріалах цієї справи відсутні докази щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та прийняття рішення відповідачем про затримання і доставку позивача до РТЦКСП, як особи, яка вчинила адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 2101 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Позовна заява, яка є предметом даного судового аналізу, не містить будь-яких доводів з приводу того, що спірним зверненням №E716844 від 08.12.2024 порушені права чи законні інтереси позивача.

Суд при з`ясуванні статусу позивача як "потерпілого", керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини.

Поняття "потерпілий" має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції.

Відповідно до статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає: a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви; b) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином.

Отже, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово "жертва" в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. Отже, стаття 34 стосується не лише безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 07.11.2011).

Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід "зачіпає його безпосередньо" (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, п. 104, від 27.04.2010, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29.04.2008).

Заявник може вимагати статус жертви порушення Конвенції, якщо він чи вона знаходяться під дією (охоплені) законодавства, яке дозволяє вживати таємні заходи спостереження, а також, якщо відсутні засоби правового захисту (Роман Захаров проти Росії [ВП], № 47143/06, пп. 173-178, від 04.12.2015). Проте для того, щоб мати можливість претендувати на статус жертви в такій ситуації, заявник повинен надати обґрунтовані і переконливі докази вірогідності того, що порушення, що впливає на нього або неї особисто, буде мати місце; одних підозр або припущень недостатньо (Сенатор Лайнс GmbH проти Австрії, Бельгії, Данії, Фінляндії, Франції, Греції, Ірландії, Італії, Люксембургу, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Швеції та Великої Британії [ВП] (ухв.), №56672/00, від 10.03.2004).

Конвенція не передбачає подання actio popularis (можливості подання позову "в інтересах правопорядку") з метою тлумачення прав, які вона містить, або дозволу фізичним особам оскаржити положення внутрішньодержавного права лише через те, що вони вважають, не перебуваючи під прямим впливом такого положення, що воно може суперечити Конвенції (Аксу проти Туреччини [ВП], №№ 4149/04 та 41029/04, п. 50, від 15.12.2012, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, п. 33, від 29.04.2008).

Як зазначив Верховний Суд у пункті 53 постанови від 11.08.2021 у справі №815/6938/17, з наведеного випливають такі ознаки "потерпілого" від порушення законного інтересу: а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов; б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності; в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду); г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.

Встановлені судом у цій справі обставини свідчать про те, що позивач не є, і не міг бути потерпілим від оскаржуваного звернення.

Встановлення за наслідками судового розгляду обставин, які свідчать про відсутність у позивача матеріально-правової заінтересованості, оскільки його законні права та інтереси не порушено з огляду на те, що звернення №E716844 від 08.12.2024 не породжує жодних прав чи обов`язків для позивача, є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 07.11.2019 у справі №515/589/15, від 05.12.2019 у справі №814/2892/16.

За таких обставин суд залишає позов без задоволення у повному обсязі безвідносно до решти доводів позовної заяви щодо протиправності спірного звернення, у тому числі й щодо порушення процедури його прийняття, оскільки це ніяк не зачіпає права чи законні інтереси позивача, а тому судовій оцінці такі доводи в рамках цього провадження не підлягають.

За відсутності підстав для задоволення позову відсутні й підстави для розподілу судових витрат, які складаються лише із сум сплаченого позивачем за звернення до суду з цим позовом судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 у справі №537/6691/24 - залишити без задоволення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_5 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду впродовж тридцяти днів з моменту його підписання.

Суддя Є.Б. Супрун