Справа № 500/2350/25
Суддя: Грицюк Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2350/25

07 липня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грицюка Р.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

I. РУХ СПРАВИ

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом, в якому просив визнати неправомірним рішення УДМС України в Тернопільській області №4160 від 30 січня 2025 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання; зобов`язати видати йому посвідку на тимчасове проживання.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на території України постійно проживає з 2009 року, має цивільну дружину та п`ятьох дітей (шлюб укласти не може, визнати батьківство не може через відсутність паспорта/документа, що підтверджує особу), однак через відсутність спеціальної процедури визнання особою без громадянства він не може оформити своє проживання на території України, і тільки в 2021 році звернувся за отриманням документу, що посвідчує його особу та підтверджує законність проживання.

Рішенням Державної міграційної служби України №077582 від 20 вересня 2022 року його визнано особою без громадянства. Зазначене рішення містить примітку, що особа, яку визнано особою без громадянства зобов`язана протягом десяти днів з моменту отримання цього рішення звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС за оформленням посвідки на тимчасове проживання.

Вказує, що дотримався вказаного строку й після отримання рішення про визнання його особою без громадянства відповідно до статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» звернувся із заявою до відповідача про оформлення посвідки на тимчасове проживання. Зазначає, що 10 жовтня 2022 року отримав рішення відповідача №6077 від 06 жовтня 2022 року, яким йому відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 2 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25 квітня 2018 року (іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду).

З метою захисту порушеного права позивач звернувся до суду. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року зазначені рішення судів скасовані, ухвалено нове рішення про задоволення позову, визнано неправомірним рішення Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області №6077 від 06 жовтня 2022 року про відмову позивачу в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області видати ОСОБА_2 посвідку на тимчасове проживання.

На виконання постанови Верховного Суду від 08 лютого 2024 року позивачу 15.02.2024 видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , терміном закінчення дії 13.02.2025. Звернувшись у січні 2025 року для продовження строку посвідки на тимчасове проживання, рішенням УДМС України в Тернопільській області №4160 від 30.01.2025 відмовлено ОСОБА_2 в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 2 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322.

Вважає прийняте рішення неправомірним та таким що підлягає скасуванню, оскільки Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» містить вказівку, що звернутись за визнанням особою без громадянства особа може, незважаючи на законність чи незаконність її перебування на території України. Вказує, що постановою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року надано оцінку доводам відповідача, відтак повторна відмова у видачі посвідки на тимчасове проживання суперечить принципу остаточності судового рішення.

Ухвалою від 05 травня 2025 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою у порядку письмового провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що на час звернення позивача із заявою-анкетою до відповідача для оформлення посвідки на тимчасове проживання щодо ОСОБА_1 діяли невиконані: рішення про примусове повернення від 10 листопада 2017 року, рішення про примусове видворення від 07 листопада 2019 року та рішення про заборону в`їзду на територію України від 07 листопада 2019 року, що згідно з підпунктом 2 пункту 61 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків, затвердженого, постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322, є підставою для відмови в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, у зв`язку з чим УДМС в Тернопільській області прийнято обґрунтоване та законне рішення №4160 від 30 січня 2025 року.

У поданому відзиві Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області звертає увагу суду на те, що за дії невиконаних рішень уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду, іншої дії ніж як відмовити заявнику у видачі посвідки на тимчасове проживання суб`єкт владних повноважень вчинити не може.

У відповіді на відзив позивач не погоджується з доводами відповідача та просить задовольнити позовні вимоги.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

22 вересня 2021 року позивач звернувся до УДМС України в Тернопільській області з заявою про визнання особою без громадянства. Рішенням №077582 від 20 вересня 2022 року позивача визнано особою без громадянства відповідно до статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Зазначене рішення містить примітку, що особа, яку визнано особою без громадянства, зобов`язана протягом десяти днів з моменту отримання цього рішення звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС за оформленням посвідки на тимчасове проживання.

30 вересня 2022 року особа без громадянства ОСОБА_3 звернувся до відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС у Тернопільській області із заявою-анкетою №100178051 від 30 вересня 2022 року щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання. 10 жовтня 2022 року позивач отримав рішення відповідача №6077 від 06 жовтня 2022 року, яким йому було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 2 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25 квітня 2018 року.

З метою захисту порушеного права позивач звернувся до суду, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Як встановлено судами на підставі облікових даних УДМС України у Тернопільській області, 10 листопада 2017 року Заліщицьким PC УДМС у Тернопільській області прийнято рішення №199 про примусове повернення позивача з України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 листопада 2019 року в справі №607/25632/19, що набрало законної сили, примусово видворено за межі України громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 . Рішенням УДМС в Тернопільській області від 17 листопада 2019 року позивачу заборонено в`їзд на територію України строком на 5 років.

Не погоджуючись з рішенням про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, позивач звернувся до Касаційного адміністративного суду з касаційною скаргою.

Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року зазначені рішення судів скасовані, ухвалено нове рішення про задоволення позову, визнано неправомірним рішення Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області №6077 від 06 жовтня 2022 року про відмову позивачу в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області видати ОСОБА_2 посвідку на тимчасове проживання.

На виконання постанови Верховного Суду від 08 лютого 2024 року позивачу 15.02.2024 видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , терміном закінчення дії 13.02.2025. Звернувшись у січні 2025 року для продовження строку посвідки на тимчасове проживання, рішенням УДМС України в Тернопільській області №4160 від 30.01.2025 відмовлено ОСОБА_2 в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 2 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322.

Позивач вважає прийняте рішення неправомірним та таким що підлягає скасуванню, оскільки повторна відмова у видачі посвідки на тимчасове проживання з аналогічних підстав суперечить принципу остаточності судового рішення.

III. ОЦІНКА СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ ПОЛОЖЕННЯ ЗАКОНУ

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовано нормами Конституції України, Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25 квітня 2018 року.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» особа без громадянства - це особа, яка не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, як іноземця та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.

В свою чергу, посвідка на тимчасове проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (пункт 18 частини першої статті 1 цього Закону).

Частиною вісімнадцятою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що особи, звільнені з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України, або яких до завершення граничного строку перебування у таких пунктах не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їхнього походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, визнаються такими, які на законних підставах тимчасово перебувають в Україні на період дії обставин, що унеможливлюють їх примусове видворення за межі України.

Відповідно до абзацу 2 частини двадцять третьої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка не може отримати паспортний документ у зв`язку з тим, що вона не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону, має право звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, із заявою про визнання особою без громадянства, незважаючи на законність чи незаконність її перебування на території України.

Згідно з частиною двадцять четвертою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» особи, яких визнано особами без громадянства в порядку, встановленому цим Законом, та які отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах, на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

У той же час, суди попередніх інстанцій помилково послались на положення абзацу 2 частини двадцять другої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в редакції, чинній з 29 грудня 2022 року, оскільки застосуванню підлягала редакція Закону, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин. Незважаючи на те, що зміст вказаного положення на момент виникнення спірних правовідносин був ідентичним, однак, відповідав іншій частині вказаної статті, а саме: абзацу 2 частини двадцять третьої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який і підлягав застосуванню судами попередніх інстанцій.

Частиною третьою статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій-п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

Відповідно до частини шістнадцятої статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною вісімнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, подана після завершення граничного терміну тримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а також висновок центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про неможливість примусового видворення з України іноземця або особи без громадянства з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною походження іноземця або особи без громадянства або з причин, що не залежать від таких осіб, після завершення строку тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, або якщо технічну неможливість здійснити примусове видворення іноземця було з`ясовано раніше.

Згідно з частиною дев`ятнадцятою статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною двадцять другою статті 4 цього Закону, є заява особи, визнаної особою без громадянства, копія рішення про визнання особою без громадянства, виданого центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, та письмове зобов`язання особи протягом 30 днів письмово повідомити центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про оформлення громадянства будь-якої держави.

Частиною першою статті 5-5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземець або особа без громадянства подає заяву про оформлення або продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання та відповідні документи, визначені цим Законом та Кабінетом Міністрів України, особисто або через свого представника на підставі довіреності до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до частини двадцять першої статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» технічний опис, зразки бланків посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною, знищення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, в свою чергу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25 квітня 2018 року (далі - Порядок №322).

Відповідно до пункту 1 Порядку №322 посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Посвідка видається протягом 15 робочих днів з дати прийняття документів від іноземця або особи без громадянства (пункт 5 Порядку №322).

Відповідно до пункту 21 Порядку №322 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

Згідно з підпунктом 13 пункту 33 Порядку №322 крім документів, зазначених у пункті 32, залежно від категорії іноземців та осіб без громадянства, визначених статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», подаються: для іноземців або осіб без громадянства, які звільнені з пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на підставі рішення суду про скасування рішення про їх затримання або примусове видворення за межі України чи яких до завершення граничного строку перебування у таких пунктах не було примусово видворено за межі України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їх походження або з інших причин, незалежних від таких осіб, - довідка про утримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, яка видається на підставі висновку ДМС про неможливість примусового видворення з України іноземця або особи без громадянства з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їх походження чи з інших причин, що не залежать від таких осіб, після завершення граничного строку тримання в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, або якщо технічну неможливість здійснити примусове видворення іноземця було виявлено раніше.

Згідно з підпунктом 15 пункту 33 Порядку №322 крім документів, зазначених у пункті 32, залежно від категорії іноземців та осіб без громадянства, визначених статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», подаються: для осіб, які визнані особами без громадянства відповідно до статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»: письмове зобов`язання особи протягом 30 днів письмово повідомити ДМС про оформлення громадянства будь-якої держави.

Відповідно до підпункту 2 пункту 61 Порядку №322 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду.

Верховний Суд наголошує, що згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Доповнення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» статтею 6-1 як раз і мало на меті надати можливість незадокументованим особам, які не визнаються громадянами ані країни походження, ані країни проживання, отримати статус особи без громадянства та оформити документ, що посвідчує їх особу та підтверджує статус на території України.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» заява про визнання особою без громадянства подається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, повнолітньою дієздатною особою.

Згідно з абзацом третім частини другої статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» протягом строку розгляду заяви про визнання особою без громадянства особа вважається такою, яка тимчасово перебуває на території України на законних підставах.

Відповідна норма кореспондується з зазначеною вище частиною двадцять четвертою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», згідно якої особи, яких визнано особами без громадянства в порядку, встановленому цим Законом, та які отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах, на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

При цьому, особа, яка не має паспортного документу та незаконно перебуває на території України, звернувшись в порядку статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» з заявою про визнання її особою без громадянства, з моменту отримання довідки про звернення, що надає перебуванню на території України легального статусу, та згодом отримавши статус особи без громадянства, наділяється обов`язком оформити в подальшому посвідку на тимчасове проживання.

Таким чином, оскільки закон покладає на особу, яка отримала статус без громадянства, отримати посвідку на тимчасове проживання, відповідно ДМС необхідно забезпечити реалізацію оформлення такого документу, що видається такій особі та визначає її правовий статус на території України.

Тож, за умови отримання відмови в оформленні посвідки на тимчасове проживання для цієї особи вкотре виникає ризик штрафів, затримань, примусових видворень тощо. Адже вона знову стає такою, що незаконно перебуває на території України, не зважаючи на те, що прийнявши її в процедуру визнання особою без громадянства, держава надала їй можливість легально перебувати в країні на час розгляду її заяви.

За таких обставин, держава керуючись статтею 3 Конституції України, відповідно до якої людина є найвищою соціальною цінністю, повинна гарантувати не тільки право звернення й визнання особою без громадянства, але й його документування для виконання основної мети цієї процедури (оформлення документу, що підтверджує як особу, так і її правовий статус). Без такого документу втрачається суть даної процедури, оскільки особа не лише залишається без документу, а й мають місце ризики накладення адміністративних стягнень та позбавлення волі.

Разом з тим, з урахуванням змісту підпункту 2 пункту 61 Порядку №322 право на оформлення посвідки на тимчасове проживання особою, щодо якої діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду, є фактично таким, що неможливо реалізувати.

При цьому рішення про примусове повернення/видворення, заборону в`їзду на територію України, в свою чергу, також не можна виконати з огляду на відсутність у особи паспортного документу.

Викладене призводить до порушення гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод прав людини, породжує правову невизначеність та недовіру як до державних органів, так і до правової системи в цілому, адже Конституція України гарантує захист будь-якій особі чиї права порушуються або не визнаються.

Відповідно до міжнародних зобов`язань України у сфері без громадянства держава повинна забезпечити документування всіх осіб без громадянства, надаючи їм можливість оформити документ, який би посвідчив їх особу та правовий статус.

Зокрема, статтею 25 Конвенції про статус апатридів передбачається, «орган чи органи влади, зазначені в частині 1, видають, або під власним наглядом забезпечують видачу апатридам документів або посвідчень, які зазвичай видаються іноземцям органами влади або за посередництва органів влади держав, громадянами яких вони є».

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не містить підстав відмови у видачі посвідки на тимчасове проживання, а постанова Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322, як нормативно-правовий акт, який прийнятий на виконання Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», не може звужувати чи змінювати права, передбачені законом, адже з прийняттям змін, Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надав можливість звертатись шляхом процедури визнання осіб без громадянства особам незалежно від законності чи не законності перебування на території України.

Окрім того, постановою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року визнано неправомірним рішення Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області №6077 від 06 жовтня 2022 року про відмову позивачу в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області видати ОСОБА_2 посвідку на тимчасове проживання.

Касаційним адміністративним судом надано оцінку доводам відповідача про те, що за дії невиконаних рішень уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду, іншої дії ніж як відмовити заявнику у видачі посвідки на тимчасове проживання суб`єкт владних повноважень вчинити не може, і такі доводи визнані Верховним Судом не спроможними.

З цього приводу суд зазначає, що повага до остаточності судового рішення - це правовий принцип, який означає, що судове рішення, яке набуло законної сили, не може бути повторно розглянуте та змінене. Це важливо для забезпечення правової визначеності та стабільності у правовій системі. За змістом пункту 9 частини другої статті 129, частини першої статті 1291 Конституції України у зв?язку з її пунктом 2 частини другої, частиною п?ятою статті 81, пунктами 3, 5 частини сьомої статті 126, пунктами 4, 5 частини першої статті 1491 набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей. Основною з цих властивостей є обов?язковість сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя.

Додержання принципу остаточності судового рішення є надважливим для забезпечення поваги до суду, його рішень та дієвості всієї системи правосуддя в державі, керованій правовладдям.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання неправомірним рішення Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області №4160 від 30 січня 2025 року про відмову ОСОБА_2 в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

Щодо вимог про зобов`язання відповідача видати посвідку на тимчасове проживання в Україні, суд зазначає таке.

Частина перша статті 2 КАС України передбачає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи N R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 20 грудня 2019 року в справі №420/1111/19 та 08 лютого 2024 року в справі №500/3925/22.

В межах цієї справи та спірних правовідносин, з огляду на предмет правового регулювання для відповідача, як суб`єкта владних повноважень, існувало лише два варіанти встановлених законодавством дій, як то прийняти рішення про видачу посвідки на тимчасове проживання в Україні позивачу або відмовити у такій видачі. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач рішенням від 30 січня 2025 року №4160 за наслідками розгляду поданої заяви позивача та документів на отримання посвідки на тимчасове проживання, відмовлено в оформленні та видачі такої посвідки на підставі підпункту 2 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25 квітня 2018 року.

Суд вважає, що механізм відновлення порушеного права позивача має бути застосований у ефективний спосіб, тобто такий, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи відповідача про те, що постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2025 №573 усунуто перешкоди у відмові в оформленні посвідки на тимчасове проживання для осіб без громадянства, а тому позивач може повторно звернутися з відповідною заявою, не змінюють висновків суду щодо протиправності рішення Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області №4160 від 30 січня 2025 року про відмову ОСОБА_2 в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

Таким чином, дослідивши доводи позовної заяви та мотиви прийняття оскаржуваного рішення відповідача суд дійшов висновків про протиправність та необґрунтованість спірного рішення відповідача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову.

IV. РОЗПОДІЛ ПРОЦЕСУАЛЬНИХ ВИТРАТ, ВИРІШЕННЯ ПИТАННЯ ПРО ВСТАНОВЛЕННЯ СУДОВОГО КОНТРОЛЮ

Згідно із ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на наведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений згідно квитанції від 24.04.2024 судовий збір на суму 1211,20 грн.

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю суд зазначає таке.

Відповідно до статті 381-1 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.

За змістом частини 1 статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.

Отже, суд зобов`язаний встановити судовий контроль у разі прийняття рішення щодо задоволення позовних вимог у справах, вказаних у абзаці 2 частини 1 статті 382 КАС України.

Оскільки, розглянута справа не належить до вказаних у абзаці 2 частини 1 статті 382 КАС України, тому встановлення судового контролю у цій справі є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Фактичною підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль.

При цьому, аби застосувати спосіб судового контролю, суд повинен мати обґрунтовані сумніви у виконанні суб`єктом владних повноважень свого конституційного обов`язку - виконання судового рішення, що відповідає позиції Верховного Суду, наведеній зокрема у постановах від 03.04.2019 у справі № 820/4261/18, від 09.07.2019 у справі № 826/17587/18, від 22.08.2019 у справі № 522/10140/17, від 22.12.2020 у справу № 440/1810/19, від 25.02.2021 у справі № 640/13599/20, від 30.03.2021 у справі № 580/3376/20, від 27.04.2021 у справі №460/418/20, від 13.09.2021 у справі № 20/3888/21, від 02.12.2021 у справі № 808/1156/18.

Ба більше, у суду відсутні підстави вважати, що відповідачем рішення не буде виконано, зважаючи на те, що постанова Верховного Суду від 08.02.2024 виконанана відповідачем у короткий проміжок часу шляхом видачі позивачу 15.02.2024 посвідки на тимчасове проживання.

Окрім того, у заяві на адресу суду від 22.05.2025 відповідач зазначає про те, що постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2025 №573 усунуто перешкоди у відмові в оформленні посвідки на тимчасове проживання для осіб без громадянства.

Враховуючи, що позивачем не наведені обґрунтування та не надані докази, що підтверджують необхідність застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням судового рішення, визначеного статтею 382 КАС України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення такого судового контролю за виконанням судового рішення у справі, а тому відповідна вимога позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправним рішення Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області №4160 від 30 січня 2025 року про відмову ОСОБА_2 в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області видати ОСОБА_2 посвідку на тимчасове проживання.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на суму 1211,20 грн.

Відмовити у задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 07 липня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач:

- Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Текстильна, 1Б, м. Тернопіль, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, 46007 ).

Головуючий суддя Грицюк Р.П.