Справа № 520/33218/24
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 р. Справа № 520/33218/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 року (ухвалене суддею Шевченко О.В.) по справі № 520/33218/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №46 від 08.11.2024 р. про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 09.07.1991 №1788-ХІІ, з урахуванням рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019 р.; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області з 24.02.2022 р. призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення"; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області при призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 зарахувати до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, згідно із п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 09.07.1991 №1788-ХІІ, періоди її роботи з 03.09.1992 р. по 04.02.1993 р., з 08.02.1993 р. по 12.10.1993 р., з 26.10.1993 р. по 29.07.1994 р., з 01.08.1994 р. по 10.03.2001 р., з 11.11.1996 р. по 25.02.1997 р., з 01.04.1997 р. по 20.07.1998 р., з 02.04.2001 по 21.07.2003, з 02.02.2004 по 11.04.2008, з 06.09.2010 по 01.03.2011, з 07.10.2016 по 04.05.2017 р., з 01.09.1986 р. по 24.06.1992 р., з 02.06.2003 р. по 23.10.2013 р.; допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати заборгованості з виплати пенсії за вислугу років з 06.06.2022 року ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подати звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по даній справі протягом 20 днів з дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 р. позов частково задоволено, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №46 від 08.11.2024 року про відмову у призначенні пенсії; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, періоди роботи з 02.06.2003 р. по 23.10.2013 р. на посаді за зовнішнім сумісництвом на посаді лікаря дерматолога здоровпункту відділу охорони праці ТОВ "Фармацевтична компанія "Здоров`я"; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплатити з 16.07.2022 р. ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення; в задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Рішення суду в частині виплати ОСОБА_1 пенсії у межах суми стягнення за один місяць звернуто до негайного виконання.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 р. та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Закону України "Про пенсійне забезпечення", Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідач вважає, що у позивача відсутній необхідний спеціальний стаж для виходу на пенсію згідно п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 31.10.2024 р. звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Рішенням відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №46 від 08.11.2024 р. відмовлено у призначенні пільгової пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення (а.с. 73-74).

В обґрунтування відмови в рішенні зазначено, що відповідно до абз. 2 п. 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування визначено, що положення Закону України Про пенсійне забезпечення застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій на 10.10.2017 р. мають вислугу та стаж, необхідний для призначення такої пенсії, тобто 26 років 6 місяців.

За результатами наданих документів до загального страхового стажу та спеціального стажу не враховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 30.08.1983 р. з 11.11.1996 р. по 25.02.1997 р. - різниця між датою звільнення та наказом на звільнення складає більше місяця та не ідентифікується печатка в записі про звільнення.

До спеціального стажу не враховано періоди роботи згідно довідки №3527/3 від 11.07.2014 р., оскільки це робота за сумісництвом. Зазначений стаж враховано загальним страховим стажем.

Вік заявниці 58 років 4 місяці. Страховий стаж заявника 38 років 3 місяці 22 дні. Стаж за вислугу років 15 років 5 місяців 17 днів.

Позивач не погодився з вищезазначеною відмовою відповідача та звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка мала право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ, оскільки спеціальний стаж позивачці становив більше 25 років, тому оскаржуване рішення №46 від 08.11.2024 р. є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, шо включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (в подальшому - Закон №1058-IV) визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно із пунктом 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (в подальшому - Закон № 1788-XI) визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Відповідно до ст. 52 Закону № 1788-XI, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-XI (в редакції, чинній до 01.04.2015р.) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213-VIII (в подальшому - Закон №213), зокрема, підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію (абзаци перший - одинадцятий пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XI), а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII (в подальшому - Закон № 911) встановлено як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у п. «е» ст. 55 Закону №1788-XI.

Так, відповідно до внесених змін п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII визначено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними, зокрема, такого віку: 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 р. № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті а статті 54 Закону №1788-XII, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-XII, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Також Конституційний Суд України зазначив, що внесення змін Законом №213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-XII щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону №1788-XII, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-XII поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-XII.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни, внесені до статті 55 Закону №1788-XII Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, - неконституційними. Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04.06.2019 р.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє дійти висновку про те, що пенсія за вислугу років згідно статей 52, 54 та 55 Закону № 1788-XI може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений відповідними статтями Закону № 1788-XI, станом на 11.10.2017 р.

Разом з тим, з 04.06.2019 р., тобто з дати прийняття Рішення Конституційним Судом України № 2-р/2019, при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законами № 213-VIII та № 911-VIII.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27.07.2022 р. у справі № 440/1286/20.

Отже, починаючи з 04.06.2019 р. положення п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, яка передбачає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Разом з тим Законом України від 03.10.2017 за № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (далі за текстом - Закон № 2148-VIII; набрав чинності 11 жовтня 2017 року) розділ ХV Прикінцеві положення Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV доповнено пунктом 2-1, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Також Законом № 2148-VIII абзац 2 п. 16 розділу ХV Прикінцеві положення Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV викладено в такій редакції: "Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії".

Суд зазначає, що вказаною нормою лише збережено гарантії певної категорії осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148-VIII мають всі підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону "Про пенсійне забезпечення".

Таким чином, особа, яка станом на момент звернення до органів пенсійного фонду здобула від 25 до 30 років спеціального стажу роботи, має право на обчислення її спеціального стажу відповідно до положень статті 55 Закону № 1788-XII в редакції, яка діяла до змін, унесених Законами № 213-VIII, № 911-VIII.

У оскаржуваному рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №24 від 06.09.2024 р. зазначено, що страховий стаж позивачки 38 років 3 місяці 22 дні. Стаж за вислугу років 15 років 5 місяців 17 днів. До спеціального стажу не враховано періоди роботи згідно довідки №3527/3 від 11.07.2014 р., оскільки це робота за сумісництвом. Зазначений стаж враховано загальним страховим стажем.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком відповідача, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до довідки ТОВ "Фармацевтична компанія "Здоров`я" №3527/3 від 11.07.2014 р. ОСОБА_2 прийнята на роботу 02.06.2003 р. на неповний робочий день (2 години на день) за строковим трудовим договором, лікарем дерматологом здоровпункту відділу охорони праці за зовнішнім сумісництвом (наказ 162-ок від 02.06.2003 р.). 23.10.2013 р. згідно наказу № 294-ок від 23.10.2013 р. звільнена згідно з ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 79).

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 02.06.1993 р., позивачка у період з 03.09.1992 р. по 04.05.2017 р. працювала у різних медичних закладів на посаді лікаря дерматолога, а отже на посаді, яка відносяться до переліку, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. №909, що також підтверджується стажем для розрахунку форма РС-право (а.с. 110).

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. № 909, зокрема, пунктом 2 якого передбачена робота лікаря та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) в наступних закладах: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Відповідно до примітки 2 вказаного Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Отже, період роботи ОСОБА_1 з 02.06.2003 р. по 23.10.2013 р. за зовнішнім сумісництвом на посаді лікаря - дерматолога здоровпункту відділу охорони праці є роботою в лікарняних закладах, яка передбачена Переліком закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, затвердженого Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судом у постановах від 11.04.2018 у справі №456/1310/17, від 21.10.2019 у справі №295/8391/15-а, від 17.06.2020 у справі №357/11458/17, в яких зазначено, що чинне законодавство не містить жодних застережень щодо неврахування стажу роботи у випадку роботи у закладах охорони здоров`я за сумісництвом.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи відповідача, викладені в оскаржуваному рішенні, що до стажу за вислугу років не зараховано періоди роботи з 02.06.2003 р. по 23.10.2013 р. так як це робота за сумісництвом.

Беручи до уваги, що пенсійним органом визначено спеціальний стаж позивача - 15 років 05 місяців 17 днів, а також враховуючи на зараховані до спеціального стажу періоди роботи позивача з 02.06.2003 р. по 23.10.2013 р., в сукупності спеціальний стаж позивача складає більше 25 років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Враховуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ, оскільки спеціальний стаж позивачки становить більше 25 років, що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №46 від 08.11.2024 р. про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, періоди роботи з 02.06.2003 р. по 23.10.2013 р. на посаді за зовнішнім сумісництвом на посаді лікаря - дерматолога здоровпункту відділу охорони праці ТОВ "Фармацевтична компанія "Здоров`я", з зобов`язанням відповідача призначити та виплатити з 16.07.2022 р. ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. е ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 по справі № 520/33218/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич