Справа № 400/10834/23
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/10834/23

Перша інстанція: суддя Величко А.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.

суддів Бойка А.В., Єщенка О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 по 21.08.2024, включно;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 по 21.08.2024 у сумі 788 517,93 грн. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 9далі Порядок №100).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що проходив службу у Збройних Силах України, зокрема, у період з 21.11.2014 по 01.08.2019 у ВЧ НОМЕР_2 , яка зарахована на грошове забезпечення до ВЧ НОМЕР_1 та наказом від 01.08.2019 №145 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Далі позивач пояснює, що під час звільнення з військової служби і виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ВЧ НОМЕР_3 не провела з ним повний розрахунок щодо виплати індексації грошового забезпечення.

Як указує позивач, 29.07.2023 на виконання рішення суду від 16.01.2021 у справі №400/426/21 відповідач виплатив індексацію грошового забезпечення у розмірі 84638,93 грн., а 22.08.2024 на виконання рішення суду від 18.01.2024 у справі №400/10832/23 виплачена індексація-різниця у розмірі 64176,20 грн.

На думку позивача, оскільки ВЧ НОМЕР_1 не виплатила йому при звільненні належне грошове забезпечення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у Порядку №100.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за спірний період.

В цілому, доводи апеляційної скарги ідентичні доводам викладеним у позовній заяві, зокрема, апелянт зазначає, що оскільки він звільнений з посади та виключений зі списків особового складу військової частини, це вказує на те, що відносини між ним та відповідачем припинилися, а тому до останнього мають бути застосовані наслідки передбачені статтею 117КЗпП України.

Апелянт наголошує на тому, що жодна юридична чи фізична особа не несе відповідальність за відповідача щодо несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення.

Посилаючись на численну практику Верховного Суду стосовно питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та стягнення середнього заробітку за таку затримку, згідно положень статті 117 КЗпП України, апелянт вважає, що заявлений ним позов має бути задоволений в повному обсязі.

Військова частина НОМЕР_1 своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Збройних Силах України, зокрема, у період з 21.11.2014 по 01.08.2019 у ВЧ НОМЕР_2 , яка зарахована на грошове забезпечення до ВЧ НОМЕР_1 .

Згідно наявного в матеріалах справи витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 06.08.2019 №135 майор ОСОБА_1 призначений наказом командувача Військово-Морських Сил України від 30.07.2019 №177 на посаду заступника командира батальйону з повітряно-десантної підготовки ВЧ НОМЕР_4 , прибув з ВЧ НОМЕР_2 , з 05.08.2019 зарахований до списків особового складу (а.с.12).

Позивач зазначає, що наказом від 01.08.2019 № 145 він виключений зі списків особового складу, у зв`язку із переведенням до ВЧ НОМЕР_4 , однак в матеріалах справи копія цього наказу відсутня.

Під час проходження військової служби у ВЧ НОМЕР_1 позивачу не виплачувалася індексація грошового забезпечення, у зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 у справі №400/426/21 позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо застосування січня 2016 місяцем обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 28.02.2018.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у період з 01.12.2015 по 28.02.2018 індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяцем обчислення індексу споживчих цін січня 2008 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

29.07.2023 на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду у справі №400/426/21 позивачу виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 84 638,93 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.01.2024 у справі №400/10832/23 задоволено позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 01.08.2019 відповідно до абзаців 3,4,6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі Порядок №1078).

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати й виплатити ОСОБА_1 індексацію - різниці грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 01.08.2019 в сумі 65 153,50 грн відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.

22.08.2024 на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду у справі №400/10832/23 позивачу виплачена сума індексації-різниці грошового забезпечення у розмірі 64176,20 грн.

Позивач вважаючи протиправною бездіяльність щодо не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності факту звільнення військовослужбовця з військової служби відсутні підстави для застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої положеннями статті 117 КЗпП України.

Суд встановив, що позивач був виключений зі списків ВЧ НОМЕР_1 у зв`язку із переведенням на нове місце проходження військової служби, тобто факту звільнення з військової служби не відбулося, а тому право на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку останній не набув.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульоване питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів доходить висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі і вище Закон №2352-ІХ), яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Повертаючись до обставин справи колегія суддів враховує, що у період з 21.11.2014 по 01.08.2019 позивач проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 та був зарахований на грошове забезпечення до ВЧ НОМЕР_1 .

Далі, згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 06.08.2019 №135 майор ОСОБА_1 призначений наказом командувача Військово-Морських Сил України від 30.07.2019 №177 на посаду заступника командира батальйону з повітряно-десантної підготовки ВЧ НОМЕР_4 , та з 05.08.2019 зарахований до списків особового складу цієї військової частини.

Тобто, позивач переведений до ВЧ НОМЕР_4 , де він продовжив проходження військової служби.

Наведене свідчить про те, що відсутній факт звільнення з 01.08.2019 з військової служби, як стверджує апелянт.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, під час ухвалення рішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, оскільки факту звільнення позивача з військової служби не відбулося, а мало місце переведення до іншої військової частини для подальшого проходження військової служби.

З цього приводу, суд першої інстанції доречно зауважив на тому, що відповідно до частини 13 статті 6 Законі України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули.

Відповідно до пункту 6 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначені Законом №2232-XII.

Відповідно до пункту 7 Положення №1153/2008 військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

З урахуванням викладеного слід констатувати, що направлення позивача для подальшого проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_4 не є звільненням в розумінні положень статті 116 КЗпП України, а тому до відповідача не можє бути застосована відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що апелянт помилково ототожнює виключення зі списків ВЧ НОМЕР_1 зі звільненням з військової служби, оскільки виключення зі списків військової частини означає, що військовослужбовець більше не зарахований до цієї частини, але це не означає звільнення з військової служби.

Виключення зі списків військової частини може бути наслідком звільнення з військової служби через стан здоров`я, у запас тощо. Водночас, матеріалами справи встановлено, що позивач виключений зі списків ВЧ НОМЕР_1 , при цьому докази того, що позивач звільнений з військової служби матеріали справи не містять.

Таким чином доводи апелянта про те, що наказом від 01.08.2019 він був звільнений з посади та виключений зі списків військової частини доводить лише факт виключення його зі списків ВЧ НОМЕР_1 , однак не доводить факт звільнення його з військової служби.

Резюмуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору та відповідає нормам матеріального права.

Стосовно інших аргументів наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Також Суд указав, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін.

Водночас, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що надав оцінку визначальним доводам апеляційної скарги.

За таких підстав, слід констатувати, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуюча суддя О. А. Шевчук

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко