Справа № 600/537/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/537/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області №92 від 10 січня 2025 року про відмову ОСОБА_1 у виплаті грошової допомоги;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 Розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позов обґрунтовано тим, що позивач не погоджується з відмовою відповідача у призначенні їй грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 Розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На думку позивача, вона відповідає всім умовам для призначення їй спірної грошової допомоги. Зокрема, тривалість страхового стажу позивача на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років станом на день досягнення пенсійного віку, становить 40 років 4 місяці 2 дні, а тривалість спеціального стажу роботи на умовах сумісництва на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років станом на день досягнення пенсійного віку, становить 30 років 4 місяці 26 днів. Крім цього з 01 січня 2011 року і по дату виникнення спірних відносин позивач працювала на посаді методиста в Інституті післядипломної педагогічної освіти, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року №963, що також відповідає встановленим законом вимогам для призначення грошової допомоги. Поряд з цим позивач вважає необґрунтованими доводи відповідача про відсутність підстав для зарахування періодів її роботи за сумісництвом до страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду з подібних відносин, позивач вважає, що оскільки обсяг її викладацької роботи за сумісництвом за кожен навчальний рік перевищував установлений законодавством обсяг 180 годин, то така робота за сумісництвом підлягає зарахуванню до спеціального педагогічного стажу, що дає право на виплату спірної грошової допомоги. З урахуванням наведеного позивач вважає протиправним оскаржуване рішення відповідача, яким відмовлено у призначенні грошової допомоги.

Ухвалою суду від 14 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано докази у відповідача; задоволено клопотання позивача та залучено до участі у даній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області; встановлено третій особі строк для подання пояснень щодо позову та відзиву.

Відповідач, не погоджуючись із позовом, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач не має права на призначення їй спірної грошової допомоги, оскільки станом на день досягнення пенсійного віку вона не працювала за основним місцем роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №909 від 04 листопада 1993 року. Крім цього у позивача відсутній необхідний спеціальний стаж. Так, з наявних у трудовій книжці позивача відомостей про роботу до спеціального стажу можливо зарахувати лише період роботи на посаді вихователя в яслах садочку №43 «Вербиченька» з 17 серпня 1983 року по 16 березня 1993 року, який складає 9 років 7 місяців 0 днів. Водночас постановою Кабінету Міністрів України №909 від 04 листопада 1993 року не передбачено віднесення установ «Науково-методичний інститут освіти», «Науково-методичний інститут післядипломної освіти» та «Інститут післядипломної педагогічної освіти» до таких установ, робота в яких дає право на призначення пенсії за вислугу років та, відповідно, і грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також у відзиві містяться посилання на те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не має повноважень вчиняти будь-які дії з пенсійного забезпечення відносно осіб, які не перебувають на обліку саме в цьому територіальному пенсійному органі. На думку відповідача, уповноваженим територіальним органом, який має вирішувати питання про призначення та виплату позивачу грошової допомоги, є Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, на обліку в якому перебуває ОСОБА_1 . Просив суд відмовити в задоволенні позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області подало до суду письмові пояснення, в яких також зазначено про відсутність підстав для призначення позивачу спірної грошової допомоги, оскільки станом на день досягнення пенсійного віку позивач не працювала в закладах та на посадах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України №909 від 04 листопада 1993 року. Крім цього чинними положеннями законодавства, якими врегульовано порядок призначення та виплати грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, не передбачено врахування роботи за сумісництвом та роботи на посаді логопеда в закладах охорони здоров`я до спеціального стажу для призначення грошової допомоги.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із досягненням пенсійного віку було призначено пенсію за віком починаючи з 29 лютого 2024 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

06 січня 2025 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення їй грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення, передбачену пунктом 7-1 Розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вказана заява за принципом екстериторіальності була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, що не заперечується учасниками справи.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 10 січня 2025 року №92 позивачу відмовлено у призначенні грошової допомоги, оскільки станом на день досягнення пенсійного віку вона не працювала за основним місцем роботи на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно Постанови №909, а також через відсутність необхідного спеціального стажу, підтвердженого документами.

Так, відмовляючи позивачу у призначенні спірної грошової допомоги, відповідач у своєму рішенні зазначив, що згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 (дата заповнення 08.08.1983 року) ОСОБА_1 працювала за основним місцем роботи:

- Чернівецький обласний науково-методичний інститут освіти з 16.03.1993 р. по 14.05.1997 р. на посаді методиста;

- Чернівецький обласний науково-методичний інститут післядипломної освіти: з 15.05.1997 р. по 01.11.1999 р. на посаді викладача, з 02.11.1999 р. по 31.12.2010 р. на посаді методиста;

- Інститут післядипломної педагогічної освіти Чернівецької області з 01.01.2011 р. по теперішній час на посаді методиста.

Постановою Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 року «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» до установ, робота в яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «є-ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, установи «Науково-методичний інститут освіти», «Науково-методичний інститут післядипломної освіти» та «Інститут післядипломної педагогічної освіти» не передбачені.

До спеціального стажу ОСОБА_1 можливо зарахувати період роботи на посаді вихователя в яслах-садку №43 «Вербиченька» з 17.08.1983 року по 16.03.1993 рік. Стаж складає 9 років 7 місяців 0 днів.

Про ухвалене відповідачем рішення позивач була повідомлена листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 16 січня 2025 року №2400-1706-8/2212.

За таких обставин, не погоджуючись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області від 10 січня 2025 року №92, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з пунктами 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до положень пункту 6 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначені Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV в редакції, чинній на дату прийняття оскаржуваного рішення).

Частиною першою статті 9 Закону України №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасне право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Положеннями статті 26 Закону України №1058-IV встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Відповідно до статті 24 Закон №1058-IV страховий стаж - це період протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачено страхові внески в сумі, не менший, ніж мінімальний страховий внесок.

Положеннями пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Згідно з пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Отже, право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й виходом на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування будь-якого іншого виду пенсії.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 лютого 2019 року у справі №462/5636/16-а, від 19 березня 2019 року у справі №466/5637/17.

Тобто, для призначення грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій необхідна наявність одночасно трьох умов:

- наявність в особи необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах (посади в закладах та установах державної та комунальної форми власності, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е-ж статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення);

- вихід особи на пенсію саме з посади в закладах та установах державної та комунальної форми власності, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е-ж статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення;

- відсутність в особи будь-якого іншого виду пенсії на момент її виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Як вбачається з обставин даної справи, після призначення пенсії за віком позивач, вважаючи, що має право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV, звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення їй такої грошової допомоги.

Проте рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 10 січня 2025 року №92 позивачу відмовлено у призначенні грошової допомоги з таких підстав:

- станом на день досягнення пенсійного віку позивач не працювала за основним місцем роботи на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років;

- відсутність у позивача необхідного спеціального стажу.

Водночас, як свідчить зміст оскаржуваного рішення та заяв по суті справи, а також встановлені у даній справі обставини, факт неотримання позивачем будь-якого іншого виду пенсії при призначенні їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як однієї з умов для призначення грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій учасниками справи не заперечується.

Надаючи оцінку доводам оскаржуваного рішення, на підставі яких позивачу відмовлено у призначенні грошової допомоги, суд виходить з такого.

Як зазначалось вище, порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України (абзац 3 пункту 7-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV).

Умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, визначені Порядком обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1191 (далі Порядок №1191).

Пунктами 5-7 Порядку №1191 встановлено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (1058-15) та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону (1058-15), працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (1788-12), і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (1058-15), станом на день її призначення.

Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Відповідно до пункту 2 Порядку №1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів е і ж статті 55 Закону №1788-XII, що передбачені, зокрема, Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року №909 Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

На вказаний Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року №909, посилалось в оскаржуваному рішенні й Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Так, Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 (далі Перелік №909), установлено, що право на отримання пенсії за вислугу років мають право ті, які працюють в дошкільних навчальних закладах всіх типів на таких посадах: директори (завідуючі), вихователі-методисти, вихователі, асистенти вихователів дошкільних навчальних закладів в інклюзивних групах, музичні керівники, вчителі-дефектологи, вчителі-логопеди, практичні психологи.

Отже, посада вихователя загальноосвітнього навчального закладу передбачена Переліком №909.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується учасниками, у період з 17 серпня 1983 року по 16 березня 1993 року позивач працювала на посадах вихователя та старшого вихователя у дошкільному навчальному закладі «Вербиченька».

Стаж роботи на зазначених посадах становить 9 років 7 місяців і визнаний відповідачем таким, що відноситься до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Разом з цим матеріалами справи підтверджується і те, що крім зазначених вище періодів роботи позивач також займалась трудовою діяльністю у таких установах:

- у Чернівецькому обласному науково-методичному інституті освіти методист, період роботи: з 16 березня 1993 року по 14 травня 1997 року;

- Чернівецький обласний науково-методичний інститут післядипломної освіти: викладач, період роботи з 15 травня 1997 року по 01 листопада 1999 року; методист з питань атестації педкадрів та акредитації закладів освіти, період роботи: з 02 листопада 1999 року по 31 грудня 2010 року;

- Інститут післядипломної педагогічної освіти Чернівецької області: методист з атестації педкадрів (у 2012 році посада перейменована на «методист»): з 01 січня 2011 р. по теперішній час.

Відповідач в оскаржуваному рішенні вказав про те, що Переліком №909 до установ, робота в яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, установи «Науково-методичний інститут освіти», «Науково-методичний інститут післядипломної освіти» та «Інститут післядипломної педагогічної освіти», в яких працювала ОСОБА_1 , не передбачені.

Суд зауважує, що Переліком №909 дійсно не передбачено закладів післядипломної педагогічної освіти як установ, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років.

Водночас постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року №963 затверджено Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників (далі Перелік №963), яким посаду методиста віднесено до посад педагогічних працівників.

Крім цього суд звертає увагу на те, що статтею 19 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ (втратив чинність 28 вересня 2017 року) передбачалось, що наукове і методичне забезпечення освіти здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері освіти, Національна Академія наук України, Національна академія педагогічних наук, центральні органи виконавчої влади, яким підпорядковані навчальні заклади, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері освіти, вищі навчальні заклади, академічні, галузеві науково-дослідні інститути, заклади післядипломної освіти, інші науково-методичні і методичні установи у взаємодії з відповідними підприємствами, творчими спілками, асоціаціями, товариствами, громадськими науковими організаціями.

Також частина перша статті 10 Закону України «Про освіту» №2145-VIII від 05 вересня 2017 року, який набрав чинності 28 вересня 2017 року, визначає невід`ємними складниками системи освіти: дошкільну освіту; повну загальну середню освіту; позашкільну освіту; спеціалізовану освіту; професійну (професійно-технічну) освіту; фахову передвищу освіту; вищу освіту; освіту дорослих, у тому числі післядипломну освіту.

Отже, оскільки посада методиста передбачена Переліком №963, то періоди роботи позивача на такій посаді з 16 березня 1993 року по 14 травня 1997 року, з 15 травня 1997 року по 01 листопада 1999 року, з 02 листопада 1999 року по 31 грудня 2010 року та з 01 січня 2011 р. по дату досягнення позивачем пенсійного віку (28 лютого 2024 року) підлягають зарахуванню позивачу до стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Враховуючи всі зазначені вище періоди роботи позивача, її сукупний страховий стаж на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, складає 40 років 6 місяців 15 днів, що згідно з положеннями пункту 7-1 Розділу XV Закону №1058-IV (який передбачає обов`язок наявності у жінок страхового стажу 30 років) є достатнім для призначення грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Стосовно тверджень відповідача в оскаржуваному рішенні про те, що станом на день досягнення пенсійного віку позивач не працювала за основним місцем роботи на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років, суд зазначає таке.

Так, з наявних у справі матеріалів убачається, що під час роботи у зазначені вище періоди позивач також працювала за сумісництвом у закладах дошкільної освіти та навчальних закладах на посаді логопеда та у закладі охорони здоров`я на посаді вихователя, які згідно з Переліком №909 також відносяться до посад, робота на яких дає право на вислугу років, а згідно з Переліком №963 до посад педагогічних працівників.

При цьому у період з 01 вересня 2022 року і по дату досягнення пенсійного віку (28 лютого 2024 року) позивач працювала на посаді логопеда з тижневим навантаженням 9 годин у комунальному закладі «Чернівецький обласний навчально-реабілітаційний центр №1», що підтверджується наказом №142/к/тр від 30 серпня 2022 року та довідкою від 06 вересня 2024 року №02-14/131.

Наведене свідчить про безпідставність тверджень відповідача про те, що станом на день досягнення пенсійного віку позивач не працювала на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Доводи відповідача про те, що позивач не працювала на день досягнення пенсійного віку саме за основним місцем роботи, суд оцінює критично, адже Верховний Суд у справі №562/1897/18 від 09 лютого 2021 року зазначив, що зарахування роботи на посаді викладача до спеціального педагогічного стажу не ставиться в залежність від того, було це основним місцем роботи особи чи за сумісництвом, за умови, якщо викладацька робота за сумісництвом займає не менше ніж 180 годин на навчальний рік, а також якщо працівникам підприємств, установ, організацій, які крім основної роботи працювали за сумісництвом на посадах науково-педагогічних або педагогічних працівників з обсягом роботи не менше ніж на 0,25 посадового окладу (ставки заробітної плати).

Оскільки з наданих позивачем матеріалів убачається, що погодинне навантаження на посадах за сумісництвом перевищувало 180 годин за навчальний рік, і при цьому позивач працювала на таких посадах щонайменше за ставкою 0,5, такі документи були надані відповідачу до розгляду при поданні заяви від 06 січня 2025 року про призначення грошової допомоги (що згідно із змістом відзиву не заперечується Головним управлінням Пенсійного фонду України у Запорізькій області) і жодних зауважень щодо таких документів оскаржуване рішення не містить, суд приходить до висновку, що робота позивача за сумісництвом на педагогічних посадах також відноситься до педагогічного стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років.

З огляду на викладене, суд вважає, що рішення від 10 січня 2025 року №92 прийняте пенсійним органом передчасно та без врахування всіх обставин, які мають значення для прийняття такого виду рішень, що є підставою для визнання протиправним та скасування такого рішення.

Суд зауважує, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення відповідним суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Крім цього, в силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте в ході судового розгляду даної справи пенсійним органом не доведено обґрунтованості оскаржуваного рішення про відмову у призначенні позивачу грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Належним способом захисту порушених прав позивача у цій ситуації є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області призначити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, яка передбачена пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV.

Стосовно ефективності такого способу захисту варто зазначити, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови.

Втім, наведених обставин не встановлено, а оцінка судом правомірності оскаржуваного рішення стосувалася лише тих мотивів, які наведено у ньому.

На переконання суду, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому суд відхиляє доводи відзиву про те, що питання призначення пенсійних чи інших виплат має вирішуватися саме тим територіальним пенсійним органом, на обліку в якому перебуває позивач, тобто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, оскільки згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 08 лютого 2024 року по справі №500/1216/23, дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності.

Таким органом у даних спірних відносинах є Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для задоволення заявлених вимог. При цьому доводи відповідача, викладені у відзиві, є безпідставними та такими, що не свідчать про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень частин першої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 968,96 грн.

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 968,96 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який прийняв оскаржуване рішення.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області від 10 січня 2025 року №92 про відмову ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, яка передбачена пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області призначити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, яка передбачена пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 07 липня 2025 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ); відповідач Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області (Пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, ); третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (Площа Центральна, 3, м. Чернівці, ).

Суддя О.П. Лелюк