Справа № 200/3456/25
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2025-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2025 року Справа№200/3456/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного (письмового) позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації про:

- визнання протиправною бездіяльності про відмову у виплаті заборгованості за час простою управління по дату звільнення, а саме: з 01.03.2022 року по 28.11.2022 року;

- зобов`язання нарахувати та виплатити суму за час простою управління по дату звільнення, а саме: з 01.03.2022 року по 28.11.2022 року;

- визнання протиправною бездіяльності про відмову у здійсненні розрахунку при звільненні;

- зобов`язання здійснити розрахунок при звільненні.

Крім того, позивач просить допустити до негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що з серпня 2016 року працювала на посаді головного спеціаліста УСЗН Нікольської районної державної адміністрації, а з березня 2021 року була переведена на посаду головного спеціаліста УСЗН Маріупольської районної державної адміністрації.

Розпорядженням голови Маріупольської районної державної адміністрації, начальника районної військової адміністрації від 01.03.2022 року №43 «Про оголошення простою» оголошено простій в УСЗН Маріупольській районній державній адміністрації.

09.10.2023 року УСЗН Маріупольської районної державної адміністрації відновило свою діяльність.

На підставі статті 5-2 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про занятість населення» позивач 28.11.2023 року подала до Нікольського районного центру зайнятості заяву про звільнення згідно статті 38 КЗпП.

Нікольським районним центром зайнятості 02.12.2022 року прийнято заяву і надано статус безробітної особи.

Наказом начальника УСЗН Маріупольської районної державної адміністрації від 02.01.2024 року № 2-к позивача звільнено з займаної посади з 28.11.2022 року на підставі статті 38 КЗпП.

При цьому, за час простою з 01.03.2022 року по 28.11.2022 року позивачу не виплачено заборгованість, а також не здійснено розрахунок при звільненні, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року вказаний позов залишено без руху у зв`язку із невідповідністю вимогам ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року визнано причини пропуску строку звернення до суду поважними, поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмового провадження).

Відповідачем надано письмовий відзив від 11.06.2025 року. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що керівник УСЗН Маріупольської районної державної адміністрації С. Аврамов після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України з лютого 2022 року не виходив на зв`язок, що унеможливило не лише координацію роботи Управління, а й відновлення його діяльності в умовах воєнного стану. Керівництво районної державної адміністрації, районної військової адміністрації у період з лютого 2022 року по березень 2023 року неодноразово намагалося встановити зв`язок з керівником, однак ці спроби не дали результату.

Наголошує, що у зв`язку із складною ситуацією в умовах повномасштабної збройної агресії з боку російської федерації та внаслідок цього обмеженого фінансування відповідач не міг розрахуватися з працівниками.

29 листопада 2023 року, після відновлення роботи Управління, на офіційну електронну адресу Управління надійшло повідомлення №04.01/2851/01-35-23 від 29.11.2023 Донецького обласного центру зайнятості щодо припинення трудових відносин позивача з Управлінням за власним бажанням відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України.

У додатку до листа містилися супровідний лист та заява позивача про звільнення (додається). Управління, діючи добросовісно та з метою правомірного вирішення ситуації, вжило заходів щодо отримання роз`яснень з цього питання.

Зокрема, були направлені звернення до Державної служби України з питань праці (лист №01-04/15/01-24 від 12.01.2024), Національного агентства України (лист №01-04/15/01-24 від 12.01.2024), а також до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (лист №01-04/10/01-24 від 10.01.2024) з проханням надати роз`яснення та нормативно-правові підстави для проведення розрахунку при звільненні, враховуючи втрату первинної кадрової документації внаслідок бойових дій та подальшої окупації території, де розміщувалось Управління, (листи додаються).

Проте, відповіді з чітким роз`ясненням алгоритму дій у таких випадках Управління не отримало.

Наявне трудове законодавство не містить врегульованого порядку дій у випадку втрати кадрових документів через форс-мажорні обставини, зокрема, військові дії або окупацію, додається (лист №.2199/10.3-24 від 08.02.2024, №4702-08/68779-06 від 14.12.2023, №2809/2050-8-24/15.1 від 11.01.2024).

У зв`язку з викладеним, Управління діяло у межах наявної інформації та можливостей, керуючись принципами правомірності та об`єктивності.

З зазначених причин відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України даний предмет спору віднесено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача у відповідності до норм законодавства повідомлено про наявність позову.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянкою України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 . Згідно паспортних даних позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач з 12.08.2016 року працювала на посаді головного спеціаліста УСЗН Нікольської районної державної адміністрації, а з 16.03.2021 року у зв`язку з реорганізацією була переведена на посаду головного спеціаліста УСЗН Маріупольської районної державної адміністрації, що підтверджується її трудовою книжкою серії НОМЕР_2 від 15.02.2008 року та формою ОК-5.

Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і триває в дійсний час.

Розпорядженням голови Маріупольської районної державної адміністрації, начальника районної військової адміністрації від 01.03.2022 року №43 «Про оголошення простою» оголошено простій в УСЗН Маріупольській районній державній адміністрації відповідно до статті 34 КЗпП України.

На підставі статті 5-2 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про занятість населення» позивач 28.11.2023 року подала до Нікольського районного центру зайнятості заяву про звільнення згідно статті 38 КЗпП.

Нікольським районним центром зайнятості 02.12.2022 року прийнято заяву і надано статус безробітної особи.

09.10.2023 року УСЗН Маріупольської районної державної адміністрації частково відновило свою діяльність.

У зв`язку з відсутністю попереднього керівника відповідача С. Аврамова з метою подальшої роботи Управління з 09 жовтня 2023 року розпорядженням голови райдержадміністрації, начальника районної військової адміністрації «Про кадри» від 05.10.2023 року №53-к прийнято на посаду начальника Управління О. Булат, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 09.10.2023, №002004517).

Наказом нового начальника УСЗН Маріупольської районної державної адміністрації від 02.01.2024 року № 2-к позивача звільнено з займаної посади з 28.11.2022 року на підставі статті 38 КЗпП (за власним бажанням).

Однак, за час простою з 01.03.2022 року по 28.11.2022 року позивачу не виплачено заборгованість, а також не здійснено розрахунок при звільненні, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку, у зв`язку з чим позивач неодноразово зверталася з заявами до відповідача, проте отримувала відмову.

Відповідачем вказані обставини не спростовуються, проте останній покликається у відзиві на відсутність керівника, фінансування та можливості здійснити розрахунок з позивачем при звільненні.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати заробітної плати за час простою та розрахунку при звільненні зі служби, суд виходить з такого.

Статтею 43 Конституції України передбачено право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Відповідно до приписів статті 1 КЗпП Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Статтею 94 КЗпП України та частиною першою статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» унормовано, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Статтею 113 КЗпП України встановлено порядок оплати часу простою, а також при освоєнні нового виробництва (продукції).

Так, час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити роботодавця чи бригадира, майстра або посадових осіб.

За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Таким чином, оплата праці простою здійснюється з урахуванням статті 113 КЗпП України та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 березня 2022 року № 221 «Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з бюджету, в умовах воєнного стану».

Зокрема, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07 березня 2022 року № 221 керівник органу, підприємства, установи або організації, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні в межах фонду заробітної плати, передбаченого у кошторисі, може самостійно визначати розмір оплати часу простою працівників, але не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові тарифного розряду (посадового окладу).

Отже, оплата праці за час простою, що виник не з вини працівника, є ключовою державною гарантією у сфері оплати праці, що відображає принцип соціальної відповідальності та захисту економічних інтересів найманих працівників, а також забезпечує збереження доходу працівника навіть за умови вимушеної бездіяльності, перекладаючи тягар економічних ризиків простою на роботодавця або державу, і слугує важливим механізмом забезпечення соціальної справедливості та стабільності трудових відносин.

Матеріалами справи підтверджено, що розпорядженням голови Маріупольської районної державної адміністрації, начальника районної військової адміністрації від 01.03.2022 року №43 «Про оголошення простою» оголошено простій в УСЗН Маріупольській районній державній адміністрації не з вини позивача.

А отже, в разі невиконання працівником роботи чи покладених на нього посадових обов`язків на період простою працівник має право на отримання заробітної плати.

З огляду на вказане, оскільки позивач мала право на оплату невідпрацьованого часу простою, вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно вимог в частині зобов`язання здійснити розрахунок при звільненні суд зазначає таке.

Обов`язок роботодавця провести розрахунок з працівником унормований статтею 47 КЗпП України.

Роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Строки розрахунку при звільненні встановлено статтею 116 КЗпП України.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено, що наказом начальника УСЗН Маріупольської районної державної адміністрації від 02.01.2024 року № 2-к позивача звільнено з займаної посади з 28.11.2022 року на підставі статті 38 КЗпП, проте розрахунок всупереч вказаній нормі права з нею не проведено.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності керівника, фінансування чи можливості здійснити розрахунок з позивачем при звільненні, оскільки такі дії державного органу не можуть слугувати причиною порушення конституційних прав позивача на оплату праці, навіть в умовах воєнного стану.

Також суд вважає безпідставними аргументи відповідача щодо відсутності механізму оплати держслужбовцю часу простою у разі простою з вини роботодавця, оскільки право на таку державну гарантію не може залежати від механізму його реалізації, враховуючи таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 24.07.2014 року у справі «Будченко проти України» (заява № 38677/06) дійшов висновків, що якщо відповідне національне законодавство, як давало особі право на певне майно (майнові права) та згідно з яким мав бути запроваджений відповідний механізм упродовж певного (короткого) строку, але не був запроваджений чи запроваджений після спливу якогось проміжку часу, то в такому разі незапровадження механізму є порушенням (за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

У рішенні № 37801/97 від 01.07.2003 р. по справі «Суомінен проти Фінляндії» Європейський суд вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень, а рішення від 10.02.2010 р. у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ відзначив, що у рішеннях судів та органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

На підставі наведеного, враховуючи, що констатація факту протиправності дій суб`єкта владних повноважень, є передумовою для повного поновлення порушених прав позивача, позовні вимоги підлягають задоволенню, проте не у спосіб, визначений позивачем.

Зокрема, вимога про визнання протиправною бездіяльності про відмову у здійсненні розрахунку при звільненні не підлягає задоволенню, оскільки відмова не є пасивною поведінкою суб`єкта владних повноважень, а є активною дією, тому протиправними належить визнати саме дії відповідача з відмови, а не бездіяльність.

Стосовно спонукання відповідача до негайного виконання рішення суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць. Оскільки позивачем не заявлялися вимоги щодо стягнення конкретних сум, суд позбавлений можливості допустити негайне виконання рішення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору.

На підставі положень ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; фактична адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації (юридична адреса: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Митрополитська, буд. 39; фактична адреса: 49008, м. Дніпро, вул. Надії Алексєєнко, буд. 104, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті заборгованості за час простою управління по дату звільнення, а саме: з 01.03.2022 року по 28.11.2022 року.

Зобов`язати управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму за час простою управління по дату звільнення, а саме: з 01.03.2022 року по 28.11.2022 року.

Визнати протиправними дії управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні розрахунку при звільненні.

Зобов`язати управління соціального захисту населення Маріупольської районної державної адміністрації здійснити розрахунок при звільненні ОСОБА_1 .

Рішення складено у повному обсязі та підписано 07 липня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Б. Голубова