Справа № 300/5888/24
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 рокуСправа № 300/5888/24 пров. № А/857/17812/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідач Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,

при секретарі судового засідання Волчанського А.І.,

розглянувши у відкритому cудовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області та 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області з охорони об`єктів про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області з охорони об`єктів на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року та додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року (суддя Панікар І.В., м. Івано-Франківськ, повне рішення складено 9 квітня 2025 року та 18 квітня 2025 року відповідно), -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області (далі Головне управління, ДСНС відповідно) та 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління з охорони об`єктів (далі ПРЗ), в якому просила:

скасувати наказ 23 Державної пожежно-рятувальної частини Головного управління «Про розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України» від 27.06.2024 №29 (далі 23 ПРЧ; Наказ №29 відповідно);

поновити ОСОБА_1 на посаді інженера з пожежної безпеки (далі Посада) 23 ПРЧ з дня, наступного за днем звільнення з 30.06.2024;

стягнути з 23 ПРЧ середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.06.2024 до дня поновлення позивачки на роботі;

стягнути з 23 ПРЧ на користь ОСОБА_1 50000 грн;

стягнути з Головного управління на користь позивачки 50000 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Наказ № 29. Поновлено ОСОБА_1 з 30.06.2024 на Посаді, а у разі неможливості такого поновлення - на іншій рівнозначній посаді в ПРЗ. Стягнуто з ПРЗ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 131028,48 грн, з відповідним утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з ПРЗ на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 5000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року заяву представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу - задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ПРЗ витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. В іншій частині заяви відмовлено.

Не погодившись із ухваленими судовими рішеннями, їх оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та додаткове рішення та ухвалити нові рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

В доводах апеляційних скарг відповідач вказує, що ПРЗ не є правонаступником 23 ПРЧ, що в свою чергу виключає можливості переходу функцій 23 ПРЧ до ПРЗ, зокрема, в сфері трудових відносин. Зазначає, що даний спір має приватно правовий характер, оскільки ОСОБА_1 була працівником 23 ПРЧ, а не проходила службу в органах цивільного захисту. Також вказує, що в ході розгляду справи не здобуто доказів завдання діями чи рішеннями ПРЗ позивачу моральної шкоди. Щодо підстав ухвалення додаткового рішення, то відповідач не погоджується з його прийняттям, так як вважає, що заявлений розмір судових витрат належним чином не підтверджений позивачем, так як відсутній відповідний акт здачі-приймання послуг, який би містив детальний опис наданих позивачці адвокатом послуг із зазначенням вартості кожної з таких послуг та кількості витраченого адвокатом на їх надання часу.

Позивач у відзивах на апеляційні скарги заперечує вимоги таких, вважає судові рішення законними та обґрунтованими, просить залишити їх без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що підприємство, з якого було звільнено позивачку, не припинило свою діяльність у порядку ліквідації, а зазнало реорганізації, при цьому правонаступник продовжив господарську діяльність та мав можливість забезпечити переведення працівника, зокрема, й позивачки, яка працювала на посаді інспектора пожежних підрозділів ще з 1995 року, водночас, 23 ПРЧ свідомо вибірково обирала працівників, які будуть мати можливість переведення до новоутвореного підрозділу, що виключає таку законну можливість в даному випадку для звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи додаткове рішення, цей суд вказав, що обґрунтованим, розумним, справедливим та співрозмірним у даному випадку є призначення позивачці 3000 грн компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Такі висновки суду першої інстанції, по суті розглядуваного питання відповідають встановленим обставинам справи, однак вказане судове рішення не може бути залишено без змін, з таких міркувань.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 наказом від 14.08.1995 за № 47 прийнято на посаду інспектором пожежного підрозділу ППЧ-31 по охороні Нафтогазовидобувного «Долинанафтогаз» (далі НВГУ) Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (далі ПАТ) т.1, а.с.20-24).

16.07.2012 ОСОБА_1 переведена інспектором з пожежної безпеки ППЧ-23 з охорони НВГУ.

Наказом ДСНС від 06.02.2024 за № НС-126 «Про припинення юридичних осіб шляхом ліквідації» (далі Наказ №НС-126), зокрема, припинено юридичну особу 23 ПРЧ, шляхом ліквідації (т.1 а.с.29-31).

В подальшому, Наказом № 29 ОСОБА_1 , Посада, звільнено з 29.06.2024 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП, оскільки відповідно до Наказу № НС-126 шляхом ліквідації (т.1 а.с.25).

Положеннями статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (частина друга статті 2 КЗпП).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України).

Зі змісту наведеної норми зрозуміло, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником, як при: ліквідації; реорганізації; скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників.

При цьому, вживані в цій нормі поняття «ліквідація», «реорганізація», «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій, як юридичних осіб.

Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог частини 2 статті 40, статей 42, 43, 49-2 КЗпП.

За частиною другою статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини перша-третя статті 49-2 КЗпП).

Однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення.

Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення.

Сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.

Так, аналізуючи вказане, звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).

При цьому, необхідно взяти до уваги роз`яснення, які містяться в пункті 18 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (далі Постанова), відповідно до яких при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Приймаючи оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 сторона відповідача посилалася на те, що мало місце повна ліквідація 23 ПРЧ і, з огляду на що останню звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП.

Тобто, спірним в даній справі є питання наявності такої підстави для звільнення, як ліквідація юридичної особи.

В даному аспекті суд вказує на таке.

Так, відповідно до статті 104 Цивільного кодексу України (далі ЦК) юридична особа припиняється в результаті передання всього майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації.

Юридична особа - правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обов`язки припиненої юридичної, несе відповідальність за їі зобов`язаннями в повному обсязі (стаття 107 ЦК).

Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат ліквідується.

Правовий аналіз змісту норм статей 104, 105, 110 ЦК дозволяє зробити висновок, що ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов`язків до інших осіб.

Водночас, іншою формою припинення юридичної особи є передача всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу чи перетворення, тобто реорганізації.

Таким чином, реорганізація і ліквідація установи є різними видами припинення юридичної особи, що має різні наслідки після такого припинення, зокрема, в сфері трудових відносин.

З матеріалів справи видно, що Наказом № НС-126, зокрема, припинено юридичну особу 23 ПРЧ (т.1 а.с.29-31).

Однак, як встановлено із листа від 30.12.2024 за №08-30586/081 ДСНС повідомила, що Головне управління здійснює свої повноваження як безпосередньо, так і через підпорядковані підрозділи, зокрема, через ПРЗ.

Зокрема, в судовому засіданні представник Головного управління подала копію Договору про організацію та забезпечення охорони від пожеж за № 5084/2437-Р від 24.06.2024.

Пунктом ІІ вищевказаного договору регламентується предмет договору встановлено:

« 2.1. відповідно до пункту 7 частини другої статті 17, частини четвертої статті 24 Кодексу цивільного захисту України, постанови Кабінету Міністрів України від 27.11.2013 № 874 «Про затвердження критеріїв утворення державних пожежно-рятувальних підрозділів (частин) Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту в адміністративно-територіальних одиницях та переліку суб`єктів господарювання, де утворюються такі підрозділи (частини)», постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2019 № 716 «Про затвердження Порядку організації та забезпечення охорони від пожеж підприємств, установ, організацій та інших об`єктів на підставі договорів», предметом Договору є взаємовідносини Сторін щодо організації та функціонування підрозділу Державної пожежної охорони Головного управління для здійснення охорони від пожеж об`єктів Долинського ГПЗ ПАТ «Укрнафта», НГВУ, НГВУ, та Управління нафтопромислового сервісу ПАТ далі - Загін.

2.3. Загін протягом строку дії Договору організовує і здійснює на об`єктах Товариства гасіння пожеж, рятування людей, надає допомогу в ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійного лиха».

Окрім цього, представником Головного управління подано також копію наказу від 23.04.2024 за № 23.04.2024, відповідно до змісту якого судом встановлено, що змінено найменування 17 державної пожежно-рятувальної частини з охорони об`єктів (Долинського газопереробного заводу ПАТ) на ПРЗ.

Тобто, як встановлено з 24.06.2024 розпочато виконання ПРЗ в зонах своєї діяльності функцій і повноважень 23 ПРЧ, що припинилася.

Відтак, 23 ПРЧ, в якій працювала позивачка, фактично передала повноваження та функції ПРЗ, що є однією з ознак реорганізації та є його правонаступником, оскільки у даному випадку до ПРЗ перейшли всі права та обов`язки з приводу правовідносин з проходження служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівником.

Тобто, узагальнюючи вказане, у контексті положень статті 104 ЦК, фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація 23 ПРЧ.

Водночас, згідно частинами другою та третьою статті 36 КЗпП передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації (керівників або складу державних органів) не припиняє дії трудового договору і в разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника повинна бути продовжена.

Розірвання трудового договору у випадку змін в організації праці, в тому числі ліквідації чи реорганізації, є ініціативою роботодавця, що й створює для працівника відповідні гарантії від незаконного звільнення. Якщо дійсною підставою для звільнення є просто небажання сторін продовжувати трудові правовідносини (безвідносно до обставин змін в організації праці) або бажання працівника розірвати трудовий договір, то таке звільнення повинне відбуватися за пунктом 1 частини 1 статті 36 або частиною 1 статті 38 КЗпП України відповідно.

Таким чином, реорганізація відноситься до терміну «змін в організації виробництва і праці», що свідчить про поширення на спірні правовідносини положення частини третьої статті 49-2 КЗпП, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Отже, встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

При цьому, такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року у справі № 21-237а11, від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14, від 19 січня 2016 року у справі № 810/1783/13-а неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Така позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 826/25887/15 і від 17 липня 2019 року у справі № 820/2932/16.

Необхідно враховувати, що при реорганізації неможливе 100-відсоткове скорочення чисельності або штату працівників, оскільки на підприємстві - правонаступника повинні існувати вакансії для продовження здійснення ним своєї діяльності. Тобто, звільнити працівника у зв`язку зі скороченням штату та/або чисельності працівників, можна тільки у випадку, якщо його неможливо, за наявності згоди, перевести на іншу роботу.

Верховний Суд неодноразово зробив висновок, відповідно до якого зазначення суб`єктом владних повноважень у виданих ним актах такого способу припинення юридичної особи як ліквідація не є доказом дійсності ліквідації такої особи.

Так, ухвалюючи 27.05.2014 постанову у справі № 21-108а14 про протиправне звільнення з роботи, Верховний Суд України, зокрема, вказав про необхідність при розгляді справ даної категорії перевіряти законність як розпорядчого акта про звільнення, так і процедури звільнення, оскільки правовий акт, що став підставою для ліквідації, та наступне звільнення працівника з цієї підстави взаємопов`язані. Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати реальність такої ліквідації із врахуванням вищенаденого.

Окрім того, Верховний Суд України у постановах від 04.03.2014 у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28.10.2014 у справі № 21-484а14 сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої юридичної особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14.03.2018 у справі №802/113/16-а, від 21 березня 2018 року у справі № 2802/651/16-а, від 12.12.2018 у справі №815/436/17, від 13.09.2019 у справі № 591/3065/16-а від 24.09.2019 у справі № 817/3397/15 від 20.12.2019 у справі № 591/3053/16а.

Відтак, законодавством визначено певні процедурні зобов`язання, яких роботодавець повинен дотримуватися при звільненні працівників.

Встановлено, що 23 ПРЧ ліквідовано не було, а реорганізовано з передачею функцій держави в цій сфері новоутвореному органу - ПРЗ, як іншим 36 працівникам 23 ПРЧ, мало б бути запропоновано іншу рівноцінну (рівнозначну) посаду, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу у відповідному органі.

Проте, відповідачем не було виконано вищезазначених зобов`язань, передбачених положеннями статті 49-2 КЗпП, в той момент коли до новоутвореного органу з 01.06.2024 було прийнято по переведення на роботу 36 працівників 23 ПРЧ (НГВУ), що в свою чергу підтверджує факт можливості працевлаштування працівників та наявності вакантних посад.

Апеляційний суд беззаперечно погоджується з наведеним вище висновком суду першої інстанції.

За таких обставин, аналізуючи правові норми, суд вважає, що стороною відповідача допущено протиправну бездіяльність, яка виразилась у не пропонуванні іншої рівноцінної (рівнозначної) посади, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи у ПРЗ, та, як наслідок, Наказ № 29 є протиправним та таким, який слід скасувати.

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти, як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до пункту 19 Постанови роз`яснено, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберігалося його попереднє місце роботи.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила пункт 1 статті 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 826/9815/18, Верховний Суд, вирішуючи питання поновлення осіб на посадах публічної служби після їх незаконного звільнення, звернув увагу, що за правилами частин першої та п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Разом з тим, виходячи із специфіки спірних відносин, зважаючи на те, що 23 ПРЧ, з якої позивачку було звільнено з посади, припинена, як відповідний підрозділ ДСНС, а з огляду на встановлені вище обставини з 24.06.2024 розпочато виконання ПРЗ в зонах своєї діяльності функцій і повноважень 23 ПРЧ, що припинилася, то є цілком обгрунтованими висновки суду першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права позивача є поновлення її з 30.06.2024 на Посаді в ПРЗ.

Встановлено, що попереднє місце роботи позивачки збереглося в ПРЗ у 18 державній пожежно-рятувальній частині з охорони об`єктів ПРЗ та 19 державній пожежно-рятувальній частині з охорони об`єктів ПРЗ (а.с.135 т.2), відтак є зайвим та неналежним способом захисту зазначення судом першої інстанції про те, що у разі неможливості такого поновлення позивачки на Посаді, іі слід поновити на іншій рівнозначній посаді.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки судом встановлено факт протиправності звільнення позивачки із займаної посади, відтак, період часу з 30.06.2024 по 26.03.2025 є періодом вимушеного прогулу ОСОБА_1 , а втрачений за цей час заробіток, відповідно до вимог чинного законодавства України, повинен бути відшкодованим, виходячи з розміру середньоденного заробітку за останні два місяці, що передували звільненню.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

В частині задоволених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 131028,48 грн, скаржник жодних доводів в апеляційній скарзі не наводить, а тому суд апеляційної інстанції не має права робити висновки щодо цієї частини рішення суду.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідачів у розмірі 100000 грн, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставинами справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Посилаючись на те, що відповідачами завдано моральну шкоду ОСОБА_1 , представником позивачки надано копію Висновку психолога від 09.07.2024 за № 6 (т.1 а.с.52-53).

Зважаючи на обставини, що викладені у зазначеному висновку, та те, що між вказаними протиправними діяннями стороною відповідача, що здійснювалися в процесі незаконного звільнення позивачки та заподіяною останній моральною шкодою є причинний зв`язок і встановлена вина, яка підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Відтак, виходячи із засад справедливості, розумності, виваженості і достатності суд обґрунтовано вказав на необхідність стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в загальній сумі 5 000 грн.

Щодо підстав ухвалення додаткового рішення, то апеляційним судом встановлено наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Розподіл судових витрат передбачений статтею 139 КАС України.

Частинами третьою та сьомою цієї норми визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (далі Закон №5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Висновуючись на аналізі наведених норм, апеляційний суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження понесених витрат позивач надала до суду:

Договір про надання правової допомоги за № 67 від 25.07.2024 (далі Договір);

Додаток 1 до договору про надання правової допомоги за № 67 від 25.07.2024;

Додаткова угода від 10.02.2024 до;

платіжна інструкція від 10.02.2025, від 24.10.2024, від 25.07.2024;

Детальний опису (робіт) наданих послуг за Договором;

Ордер на надання правничої допомоги від 25.07.2024.

Згідно пункту 1 Договору предметом договору є надання адвокатом послуг щодо захисту її прав та інтересів щодо питання поновлення на посаді інженера з пожежної безпеки та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Порядок оплати послуг визначають Розділом 4 Договору.

Так, відповідно до пункту 3.1. Договору вартість послуг Адвоката зазначена у Додатку 1 «Вартість послуг адвокатки» до цього Договору, що є його невід`ємною частиною.

Клієнтка впродовж трьох днів з моменту підписання Договору, сплачує передплату гонорару за надані послуги в розмірі, що становить 4000 грн від загальної вартості послуг, а інша частина гонорару за реально надані послуги може сплачуватися впродовж дії цього Договору, однак не пізніше, ніж у триденний строк з моменту підписання акту приймання-передачі (робіт) послуг, або мовчазної згоди його погодження Клієнтка повинна сплатить усю суму, яка буде зазначена в акті приймання-передачі (робіт) послуг, підписання якого свідчить про припинення дії цього Договору (пункт 4.2. Розділу 4 Договору).

За змістом Додатку 1 до Договору вартість послуг адвоката становить: зустріч, консультація Клієнтки, узгодження правової позиції 500 грн; написання та подання позовної заяви/апеляційної скарги/касаційної скарги 3500 грн; участь Адвоката в одному судовому засіданні з розрахунку за одне судове засідання 500 грн; написання та подання адвокатського запиту з розрахунку за один запит 1000 грн; написання та направлення відповіді на відзив на позовну заяву/апеляційну скаргу/касаційну скаргу з розрахунку за один документ 2500 грн; написання й направлення до суду заяви про встановлення судового контролю 1500 грн.

Згідно Детального опису (робіт) наданих послуг за Договором станом на 25.03.2025 у вартість послуг до витрат на правничу допомогу відноситься, у тому числі: зустріч, консультація Клієнтки, узгодження правової позиції 500 грн; написання та подання позовної заяви/апеляційної скарги/касаційної скарги 3500 грн; написання та направлення відповіді на відзив від 24.10.2024 2500 грн; участь адвокатки в судовому засіданні 03.01.2025 о 9:30 500 грн; участь адвокатки в судовому засіданні через ВКЗ 10.02.2025 о 13:30 500 грн; написання та подання адвокатського запиту № 39 від 10.02.2025 1000 грн; участь адвокатки в судовому засіданні 20.03.2025 о 9:30 500 грн. Всього станом на 25.03.2025 за Договором про надання правової допомоги за № 67 від 25.07.2024 надано 8 послуг на загальну суму 10000 грн.

Посилаючись на вищевказані докази, сторона позивача просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10000 грн.

Представником позивача Креховецькою Н.М. надано копії платіжних інструкцій від 10.02.2025, від 24.10.2024, від 25.07.2024, відповідно до яких судом встановлено, що ОСОБА_1 оплатила послуги в сумі 9000 грн.

ПРЗ подавав заперечення щодо заявлених позивачем вимог про стягнення зазначеної суми судових витрат та просив відмовити у задоволенні такої вимоги в повному обсязі.

Разом з тим, відносно ж доводів скаржника про відсутність акту здачі-приймання послуг, який би містив детальний опис наданих позивачці адвокатом послуг із зазначенням вартості кожної з таких послуг та кількості витраченого адвокатом на їх надання часу, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, оцінюючи зміст зазначених приписів та обставин справи, апеляційний суд виснує, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Статтею 134 КАС також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною п`ятою вказаної статті.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Відтак, відсутність детального опису виконаних робіт із зазначення часу розрахунку таких робіт, не слід вважати достатньою підставою для відмови у задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення «гонорару успіху» у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Вказані висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, що викладена у постанові від 13.08.2024 у справі 640/27619/21.

Враховуючи наведені вище правові норми, зважаючи на наявність заперечення відповідача щодо розміру понесених судових витрат, складність справи, надані адвокатом послуги, наявність численної судової практики в даній категорії справ, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлена позивачем сума компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу за результатами судового розгляду справи у розмірі 10000 грн є не співмірною із складністю справи, розмір судових витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, а відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість зменшення розміру присуджених витрат на професійну правничу допомогу до 3000 грн.

Вказана сума на думку апеляційного суду є справедливою та не надмірною для відповідачів.

Виходячи з вищезазначеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оскаржуване судове рішення слід змінити, зважаючи на обставини, що викладені вище.

Згідно частини четвертої статті 317 КАС зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги 6 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області з охорони об`єктів задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року змінити, виключивши з абзацу третього резолютивної частини цього рішення словосполучення «, а у разі неможливості такого поновлення - на іншій рівнозначній посаді».

Додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину цього рішення у редакції цієї постанови.

У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року та додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
Т. В. Онишкевич

Повне судове рішення складено 07.07.2025 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Онишкевича Т.В. в період з 20.06.2025 по 27.06.2025 та перебуванням у відпустці судді-доповідача Качмара В.Я. у період з 30.06.2025 по 04.07.2025.