Справа № 120/16777/24
Суддя: Свентух Віталій Михайлович
Дата ухвалення: 2025-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

08 липня 2025 р. Справа № 120/16777/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Свентуха Віталія Михайловича , розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю прийнятого Головним управлінням ДПС у м. Києві податкового повідомлення-рішення №191794-24/26-59 від 06 червня 2024 року.

Ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу термін для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Даною ухвалою також надано відповідачу строк на подання відзиву.

Представником третьої особи подано пояснення щодо позову або відзиву у яких вказано, що позивач у позовній заяві хибно ототожнює прийняте контролюючим органом податкове повідомлення-рішення, яким визначено мінімальне податкове зобов`язання за 2023 рік як податкове повідомлення-рішення з земельного податку.

У відповіді на пояснення третьої особи позивачем зазначено, що мінімальне податкове зобов`язання не визначається для земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, які належать фізичним особам на праві власності та/або на праві користування та станом на 1 січня звітного року знаходилися у межах населених пунктів.

На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивач протягом всього строку реєстрації, починаючи з 19.09.2017 року перебував на обліку у Головному управління ДПС у м. Києві, тому доводи про відсутність підстав для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не заслуговують на увагу.

Також вказано, що позивач помилково застосовує до спірних правовідносин підпункт 281.1.1.3 підпункту 281.1.1 пункту 281.1 статті 281 ПК України, оскільки йому нарахована сума мінімального податкового зобов`язання відповідно до статті 170 ПК України, а не земельний податок.

В свою чергу, позивачем подано відповідь на відзив, у якому останній вважає доводи відповідача необґрунтованими, а адміністративний позов таким, що підлягає задоволенню.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступне.

Згідно з відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майна ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0163, площею 1,0451 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Наявність у позивача у власності вказаної земельної ділянки стало підставою для винесення відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення №191794-24/26-59 від 06 червня 2024 року.

Згідно розрахунку до такого податкового повідомлення-рішення, податковим органом у відповідності до повноважень, передбачених підпунктом 54.3.3. пункту 54.3 статті Податкового кодексу України позивачу було визначено суму мінімального податкового зобов`язання, передбаченого пунктом 170.14 статті 170 Податкового кодексу України.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) плата за землю - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень" від 30.11.2021 №1914-IX введено поняття "мінімального податкового зобов`язання" - мінімальна величина податкового зобов`язання із сплати податків, зборів, платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, пов`язаних з виробництвом та реалізацією власної сільськогосподарської продукції та/або з власністю та/або користуванням (орендою, суборендою, емфітевзисом, постійним користуванням) земельними ділянками, віднесеними до сільськогосподарських угідь, розрахована відповідно до цього Кодексу. Сума мінімальних податкових зобов`язань, визначених щодо кожної із земельних ділянок, право користування якими належить одній юридичній або фізичній особі, у тому числі фізичній особі - підприємцю, є загальним мінімальним податковим зобов`язанням (п.п.14.1.114-2 п.14.1 ст.14 ПК України).

Відповідно до пункту 64 розділу XX "Перехідні положення" ПК України першим роком, за який визначається мінімальне податкове зобов`язання, є 2022 рік.

Відповідно до підпункту 170.14.1. пункту 170.14 статті 170 ПК України для платників податку - власників, орендарів, користувачів на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, не переданих такими особами в оренду (суборенду), емфітевзис або інше користування на підставі договорів, укладених та зареєстрованих відповідно до законодавства, загальне мінімальне податкове зобов`язання визначається контролюючим органом.

До загальної суми сплачених протягом податкового (звітного) року податків, зборів, платежів для платника податку - фізичної особи включаються: податок на доходи фізичних осіб (далі - податок) та військовий збір з доходів від продажу власної сільськогосподарської продукції; земельний податок за земельні ділянки, віднесені до сільськогосподарських угідь, що передбачено підпунктом 170.14.5 пункту 170.14 статті 170 Податкового кодексу України.

Стосовно підстав для звільнення позивача від сплати земельного податку на підставі підпункту 281.1.3. пункту 281.1 статті 281 ПК України суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог підпункту 281.1.3. пункту 281.1 ст.281 ПК України від сплати земельного податку для фізичних осіб звільняються пенсіонери (за віком).

Судом встановлено, що позивач є особою на яку розповсюджується приписи статті 281 ПК України та яка входить до категорії осіб, які звільняються від сплати земельного податку, оскільки є пенсіонером за віком.

Натомість, позивачу нарахована сума мінімального податкового зобов`язання (позитивне значення різниці між сумою загального мінімального податкового зобов`язання та загальною сумою сплачених податків та збору) відповідно до статті 170 ПК України, а не земельний податок.

Суд зазначає, що наявність підстав для звільнення від сплати позивачем земельного податку не звільняє його від сплати мінімального податкового зобов`язання на підставі пункту 281.1 статті 281 ПК України, оскільки є окремим видом податку, що запроваджено у 2022 році.

При цьому, спірним податковим повідомленням-рішенням позивачу визначена сума мінімального податкового зобов`язання як власнику земельної ділянки та жодних податкових зобов`язань із земельного податку не нараховувалось на вказану земельну ділянку.

Аналогічних висновків дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові №240/4800/24 від 05 грудня 2024 року.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що підстави для звільнення фізичної особи - пенсіонера від сплати земельного податку відповідно до пункту 281.1 статті 281 ПК України не поширюються на сплату мінімального податкового зобов`язання.

Мінімальне податкове зобов`язання є самостійним видом податкового зобов`язання, запровадженим із 2022 року, і розраховується незалежно від фактичного отримання доходу чи використання земельної ділянки.

Тому пенсіонер, навіть будучи звільненим від земельного податку, не звільняється від сплати мінімального податкового зобов`язання у разі володіння земельною ділянкою сільськогосподарського призначення.

У спірному податковому повідомленні-рішенні податковим органом не було нараховано земельний податок, а визначено лише мінімальне податкове зобов`язання стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0163, площею 1,0451 га, що підтверджує правомірність дій податкового органу в цій частині.

Суд зазначає, що доводи позивача щодо відсутності сільськогосподарського призначення земельної ділянки, на яку нараховано мінімальне податкове зобов`язання, не знайшли належного підтвердження в матеріалах справи.

Надана позивачем інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна стосується іншої земельної ділянки (кадастровий номер :04:002:0162, площа 0,25 га), яка не є предметом оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Для з`ясування зазначеної обставини судом направлено відповідний запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, проте з отриманої відповіді №1280060 від 10.04.2025 року не вбачається інформації про цільове призначення земельної ділянки стосовно якої сформовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Матеріали справи не містять, а жодна зі сторін у справі не надала додаткових доказів, які б підтверджували або спростовували факт сільськогосподарського призначення земельної ділянки щодо якої сформовано спірне податкове повідомлення-рішення.

Разом з тим, як на підставу позову позивач вказує, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправно прийнято Головним управлінням ДПС у м. Києві, а не контролюючим органом (Головним управлінням ДПС у Вінницькій області) за місцем реєстрації позивача і знаходження земельної ділянки.

Із відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судом встановлено, що позивач як фізична особа-підприємець з 19.09.2017 по 29.12.2023 року перебував на обліку платником податків у Головному управлінні ДПС у місті Києві.

Водночас, у спірному податковому повідомленні-рішенні (№191794-24/26-59 від 06 червня 2024 року) за 2023 рік визначено мінімальне податкове зобов`язання, пов`язане з земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ця ж адреса зазначена як податкова адреса платника податків у спірному рішенні.

Згідно з підпунктом 170.14.3. пункту 170.14 статті 170 Податкового кодексу України визначення загального мінімального податкового зобов`язання фізичним особам здійснюється контролюючими органами за податковою адресою таких осіб.

Відповідно до приписів пункту 45.1 статті 45 ПК України податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Так, податковою адресою позивача на момент прийняття оскаржуваного рішення була саме АДРЕСА_1 , що узгоджується з даними податкового повідомлення-рішення.

Додатково суд враховує, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 29.12.2023 до реєстру внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Цей факт підтверджується відповіддю на запит суду №1545190 від 04.07.2025 року.

Наведене також спростовує твердження відповідача у відзиві на позовну заяву, що позивач з 19.09.2017 року перебував на обліку у Головному управління ДПС у м. Києві.

Таким чином, компетентним контролюючим органом для нарахування мінімального податкового зобов`язання у даному випадку є Головне управління ДПС у Вінницькій області, оскільки як податкова адреса, так і місцезнаходження об`єкта оподаткування знаходяться в межах адміністративної території, підконтрольної саме цьому органу.

Натомість, спірне податкове повідомлення-рішення було прийняте Головним управлінням ДПС у м. Києві, тобто органом, який не мав територіальної юрисдикції та повноважень щодо визначення податкових зобов`язань платника, податкова адреса якого знаходиться у Вінницькій області.

Суд вважає, що прийняття податкового повідомлення-рішення Головним управлінням ДПС у м. Києві за відсутності у цього органу повноважень здійснювати нарахування податкових зобов`язань за місцем податкової адреси платника податків, якою є Вінницька область, Теплицький район, с. Комарівка, є самостійною та достатньою підставою для визнання такого рішення протиправним і скасування, незалежно від інших доводів позову.

За таких обставин суд вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення №191794-24/26-59 від 06 червня 2024 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, з огляду на результат розгляду справи та з урахуванням вказаної норми КАС України на користь позивача належить стягнути 1211,20 грн. судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд-

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві №191794-24/26-59 від 06 червня 2024 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Головне управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116, );

Третя особа: Головне управління ДПС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, ЄДРПОУ: ВП 44069150).

Суддя Свентух Віталій Михайлович