Справа № 620/5089/25
Суддя: Марія ДУБІНА
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2025 року Чернігів Справа № 620/5089/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі судді Дубіної М.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами справу за позовом ОСОБА_1 до Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

05.05.2025 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом (зареєстрований у суді 06.05.2025), у якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (далі Іванівська сільрада) щодо прийняття рішення за розглядом його заяви від 30.09.2024 про надання дозволу на купівлю без проведення земельних торгів земельної ділянки сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 37,9000 га кадастровий номером :06:000:2526, яка розташована на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та належить йому на праві постійного користування згідно Державного акта на право постійного користування землею серії ЧНЧ000021 від 07.04.1994;

зобов`язати Іванівську сільраду надати йому дозвіл на купівлю без проведення земельних торгів за ціною, що дорівнює нормативній грошовій оцінці земельної ділянки, земельної ділянки сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 37,9000 га кадастровий номером :06:000:2526, яка розташована на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та належить йому на праві постійного користування згідно Державного акта на право постійного користування землею серії ЧНЧ000021 від 07.04.1994.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 з посиланням на пункт 6-1 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України (далі ЗК України) вказує, що має право на купівлю без проведення земельних торгів за ціною, що дорівнює нормативній грошовій оцінці земельної ділянки, земельної ділянки сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 37,9000 га кадастровий номером :06:000:2526, яка розташована на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та належить йому на праві постійного користування згідно Державного акта на право постійного користування землею серії ЧНЧ000021 від 07.04.1994, проте на неодноразові звернення до відповідача із заявами надати дозвіл на відповідну купівлю земельної ділянки без проведення земельних торгів, досі не отримано ні позитивного ні негативного рішення відповідача.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Дубіної М.М. від 07.05.2025 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на вказану позовну заяву.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Суд, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, встановив наступне.

ОСОБА_1 на підставі рішення Чернігівської районної ради народних депутатів Чернігівського району Чернігівської області від 02.04.1994 на праві постійного користування належить земельна ділянка для ведення селянського (фермерського) господарства площею 37,9 га на території Іванівської сільради (територія колишньої Слобідської сільської ради), що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ЧНЧ000021 від 07.04.1994, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 13.

Згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.08.2024 № НВ-024 зазначена вище земельна ділянка зареєстрована 21.08.2020 Відділом у Чернігівському районі Міжрайонного управління у Ріпкинському та Чернігівському районах Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області; земельній ділянці присвоєний кадастровий номер :06:000:2526, площа земельної ділянки зазначена 37,9000 га (рілля 37,9000 га), цільове призначення 01.02 Для ведення фермерського господарства.

Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер 392794834 від 29.08.2024 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права індексний номер 227105960 від 07.10.2020 право власності та право постійного користування на земельну ділянку зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до витягу № НВ-024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 31.07.2024, нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 590 217, 98 грн.

30.09.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій, з посиланням на положення статей 127, 128 та пункт 6-1 розділу Х Перехідних положень ЗК України, висловив прохання надати йому дозвіл на укладання договору купівлі-продажу без проведення земельних торгів вказаної земельної ділянки та укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці земельної ділянки.

Відповідач листом від 17.12.2024 № 1978 повідомив позивача про те, що на його звернення був підготовлений проект рішення «Про викуп земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування, для ведення селянського (фермерського) господарства на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області», який був розглянутий на засіданні 45 сесії 8 скликання від 06.12.2024 Іванівської сільської ради. Рішення не прийнято

20.01.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій він просив надати йому витяг з рішення 45 сесії 8 скликання від 06.12.2024 Іванівської сільської ради «Про викуп земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування, для ведення селянського (фермерського) господарства на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області» щодо земельної ділянки та надати йому письмово інформацію про те, на яких законних підставах Іванівською сільрадою не було прийнято рішення щодо надання дозволу на укладання договору купівлі-продажу без проведення земельних торгів щодо цієї земельної ділянки.

У відповідь на вказану заяву позивача від 20.01.2025 Іванівською сільрадою позивачу був надісланий лист від 19.02.2025 № 193, ідентичний за змістом до вищевказаного листа від 17.12.2024 №1978, з доданими до нього проектом рішення 45 сесії 8 скликання Іванівської сільської ради від 06.12.2024 року «Про викуп земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування, для ведення селянського (фермерського) господарства на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області» з приміткою «рішення не прийняте» та копією результатів поіменного голосування.

05.03.2025 позивачем до відповідача була подана письмова заява, у якій, з посиланням на положення статей 122, 127, 128 та пункту 6-1 розділу X Перехідні положення ЗК України, статей 2, 12, 25, 26, 33 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР), вимагав на найближчому пленарному засіданні Іванівської сільради: розглянути його заяву від 30.09.2024 про викуп земельної ділянки; надати дозвіл на укладання договору купівлі-продажу без проведення земельних торгів цієї земельної ділянки; у разі відмови в задоволенні заяви від 30.09.2024 ухвалити мотивоване рішення з належним обґрунтуванням причини такої відмови.

Відповідач листом від 26.03.2025 № 377 повідомив позивача про те, що за зверненням позивача від 05.03.2025 був підготовлений проект рішення «Про викуп земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування, для ведення селянського (фермерського) господарства на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області», був розглянутий на засіданні 49 сесії 8 скликання від 13.03.2025 Іванівської сільради. Рішення не прийнято. До відповіді додавались завірена копія проекту позитивного рішення та завірена копія результатів поіменного голосування від 13.03.2025.

ОСОБА_1 , вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо прийняття рішення за розглядом його заяви від 30.09.2024 про надання дозволу на купівлю без проведення земельних торгів земельної ділянки сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 37,9000 га кадастровий номером :06:000:2526, яка розташована на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та належить йому на праві постійного користування згідно Державного акта на право постійного користування землею серії ЧНЧ000021 від 07.04.1994, звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав на законних інтересів.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 КАС України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Підстави набуття права на землю шляхом передачі земельних ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України.

За нормами частин першої та другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За приписами частини першої статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Глава 20 ЗК України регулює питання продажу земельних ділянок або прав на них на підставі цивільно-правових договорів.

Статтею 127 ЗК України визначено, що органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або передають їх у користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності та набуття прав користування ними (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюються на конкурентних засадах (на земельних торгах) у формі електронного аукціону у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу.

Не допускається відчуження орендованих земельних ділянок державної або комунальної власності без згоди орендаря.

В силу положень частини першої статті 128 ЗК України продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до частини другої вищевказаної статті громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

До заяви (клопотання) додаються:

а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд);

б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу.

г) копія свідоцтва про реєстрацію постійного представництва з правом ведення господарської діяльності на території України - для юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до законодавства іноземної держави.

Частиною третьою статті 128 ЗК України визначено, що орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Жодних виключень із вказаної вище норми права законодавцем не визначено, що кореспондує обов`язку суб`єктів владних повноважень щодо неухильного дотримання вказаних вище строків щодо розгляду заяви (клопотання) з питань продажу земельних ділянок.

Відповідно до частини п`ятої та шостої статті 128 ЗК України підставою для відмови в продажу земельної ділянки є:

а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки;

б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах;

в) якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності;

г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність;

ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Водночас, пунктом 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно з частинами першою та п`ятою статті 46 Закону № 280/97-ВР сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Таким чином, обов`язку органу місцевого самоврядування зі здійснення розгляду заяви (клопотання) зацікавленої особи з приводу продажу земельної ділянки комунальної власності протягом місячного строку, встановленому нормою частини третьою статті 128 ЗК України, кореспондує обов`язок скликання не рідше ніж один раз на місяць сесії сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення), районної чи обласної ради з питань відведення земельних ділянок, встановлений нормою частини п`ятою статті 46 Закону № 280/97-ВР.

Частина третя статті 128 ЗК України чітко визначає обов`язок органу місцевого самоврядування у разі прийняття рішення про відмову в продажу земельної ділянки зазначати у цьому рішенні обґрунтування (причини, мотиви) такої відмови.

З наведеного слідує, що за наслідками розгляду заяви позивача відповідач, як суб`єкт владних повноважень, мав прийняти одне із можливих рішень, а саме:

1) рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки;

2) рішення про відмову в продажу земельної ділянки із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Жодних інших альтернативних рішень законодавцем не визначено, тобто, за наслідком розгляду саме на пленарних засіданнях органу місцевого самоврядування питань щодо земельних відносин, приймається одне із двох рішень, зокрема про надання дозволу на продаж земельної ділянки або мотивована відмова.

Водночас, відповідно до пункту 6-1 розділу Х Перехідних положень ЗК України, громадяни України, яким належить право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою державної чи комунальної власності, а також юридичні особи, яким на момент набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель" належало право постійного користування земельними ділянками державної чи комунальної власності, та які відповідно до статті 92 цього Кодексу не можуть набувати земельні ділянки на праві постійного користування, орендарі земельних ділянок, які набули право оренди земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства шляхом переоформлення права постійного користування щодо зазначених земельних ділянок до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", мають право на купівлю таких земельних ділянок без проведення земельних торгів. Купівля земельних ділянок відповідно до цього пункту здійснюється за ціною, що дорівнює: нормативній грошовій оцінці земельної ділянки - для земель сільськогосподарського призначення; експертній грошовій оцінці земельної ділянки - для земель несільськогосподарського призначення.

Повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин визначені статтею 12 ЗК України, відповідно до приписів частини 1 якої до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; та ін.

За приписами частини другої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать: 1) надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до закону; 2) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до частини першої та другою статті 59 зазначеного Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Враховуючи вищезазначені норми, питання продажу земельних ділянок комунальної власності у власність громадян, є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування, яким в даному випадку, є відповідач.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, із результатів поіменного голосування 45 сесії 8 скликання Іванівської сільради від 06.12.2024 «Про викуп земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування, для ведення селянського (фермерського) господарства на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області» з приміткою «рішення не прийняте» та засіданні 49 сесії 8 скликання від 13.03.2025 Іванівської сільради, на якому вирішувалось те саме питання позитивні рішення по проекту рішення «Про викуп земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування, для ведення селянського (фермерського) господарства на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області» не були притяті відповідачем через те, що 16.12.2024 за продаж земельної ділянки проголосувало із 14 присутніх депутатів з загального складу (22 депутати та голова) «за» 10 - депутатів, «проти» - 4, утримались 0, отже, рішення не прийнято; 13.03.2025 за продаж земельної ділянки проголосувало із 13 присутніх депутатів з загального складу (22 депутати та голова) «за» 10 - депутатів, «проти» - 3, утримались 0, отже, рішення не прийнято.

Суд зазначає, що не прийнявши рішення по суті зваленого позивачем звернення, відповідач не навів будь-яких підстав відмови у викупі зазначеної вище земельної ділянки.

Суд зазначає, що протиправною бездіяльністю є зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, що на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта належать до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Тобто, в цьому випадку, за наслідками розгляду клопотання позивача відповідачем не було прийнято жодного акта ради, як суб`єкта земельних правовідносин, у формі рішення. Відсутність рішення селищної ради про продаж земельної ділянки або відмову у її продажі свідчить про протиправну бездіяльність органу місцевого самоврядування.

Суд зазначає, що положення ЗК України не передбачають випадків, коли орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування за результатом розгляду клопотання про продаж земельної ділянки може не прийняти позитивного або негативного для заявника рішення.

Суд також враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.07.2020 у справі № 454/160/17, які полягають у тому, що результати голосування не відображують мотивів прийняття того чи іншого рішення, які б дозволяли скористатись можливістю його оскарження та не містять і не відповідають поняттю акту органу місцевого самоврядування.

Не вирішення відповідачем клопотання позивача про продаж земельної ділянки; не голосування частини депутатів попри їх присутність за будь-який із можливих варіантів (за, проти); не прийняття відповідного рішення відповідачем "за" чи "проти" по клопотанню позивача у визначений законом строк, свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Продаж земельної ділянки або відмова у її продажі є змістом відповідного індивідуального правового акту.

Водночас, відсутність належним чином оформленого рішення суб`єкта владних повноважень про продаж земельної ділянки чи відмову у її продажі, свідчить про те, що відповідач в межах наданих йому повноважень не прийняв жодного відповідного рішення.

Крім того, слід врахувати правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.07.2022 у справі №580/707/21, де суд касаційної інстанції у подібних земельних правовідносинах, досліджуючи питання наявності протиправної бездіяльності у суб`єкта владних повноважень при розгляді заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вказав, що неприйняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не може підміняти рішення про відмову у наданні такого дозволу.

Суд вважає, що наведений висновок Верховного Суду можливо застосувати при розгляді цієї справи, оскільки наслідком вирішення заяв про надання дозволу на розроблення проекту та про продаж земельної ділянки є прийняття рішення відповідної ради на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.

При цьому, у розрізі спірних правовідносин суд звертає увагу на позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 03.11.2021 у справі №817/1911/17 щодо передачі земельних ділянок у власність із земель для ведення фермерського господарства.

За наслідками розгляду вказаної справи судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав сформувала наступні правові висновки:

« 59. У члена фермерського господарства не виникає право користування земельною ділянкою, яка була надана власником (органом місцевого самоврядування) громадянину (засновнику) у користування для створення такого господарства. Єдиним суб`єктом, який володіє правомочністю користуватися земельною ділянкою, виділеною власником (органом місцевого самоврядування) для створення фермерського господарства, є саме таке фермерське господарство як суб`єкт господарювання.

60. Право на безоплатну передачу у власність земельних ділянок із земель, що надавалися у користування засновнику для створення фермерського господарства, не виникає у жодного члена фермерського господарства, в тому числі засновника.

61. Чинні правові норми Земельного кодексу України та Закону №973-IV не передбачають права громадянина України використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення фермерського господарства, без створення такого фермерського господарства та його реєстрації. Тому земля, надана в користування громадянину України для створення фермерського господарства, вважається такою, яка передана у користування всьому фермерському господарству. Але при цьому, власник землі залишається незмінним держава або територіальні громади. Фермерське господарство не має в цьому випадку документу, який засвідчував би державну реєстрацію права на землю (права постійного користування) на відміну від громадянина, який отримав земельну ділянку у користування та зареєстрував належним чином такий правочин. Отже, члени фермерських господарств, у тому числі засновник (який отримав земельну ділянку у користування для створення такого фермерського господарства), можуть отримати безоплатно у приватну власність земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) із земель державної та комунальної власності у порядку, передбаченому ЗК України, та лише після припинення права власності чи користування такими земельними ділянками у визначеному законом порядку».

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі №633/408/18 конкретизувала висновок, викладений, в тому числі, у наведеній вище постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, та зазначила, що член фермерського господарства, який отримав земельну ділянку у користування для створення фермерського господарства і раніше не набув права на земельну частку (пай), може цю (отриману ним) земельну ділянку приватизувати у розмірі земельної частки (паю). Якщо ж член фермерського господарства не отримував у користування земельну ділянку для його створення, а лише увійшов до складу членів цього господарства, він має право отримати у власність земельну ділянку у передбаченому законом розмірі, проте в загальному порядку, зокрема із земель, які не перебувають у власності чи користуванні фермерського господарства.

Аналогічна позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23.06.2020 у справі №922/989/18, від 01.04.2020, від 23.06.2020 у справі №179/1043/16-ц.

До того ж, у постанові Верховного Суду від 24.04.2025 у справі № 120/488/24 суд касаційної інстанції, зокрема, зазначив, що після реєстрації фермерського господарства та набуття ним статусу юридичної особи, обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Разом з цим, повертаючись до спору який виник у цій справі, суд констатує, що відповідач допустив протиправну бездіяльність неприйнявши за наслідком розгляду заяви позивача жодного рішення, ані рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки, ані рішення про відмову в продажу земельної ділянки із зазначенням обґрунтованих причин відмови, тому позов в окресленій частині є обґрунтованим підлягає задоволенню.

Щодо обраного способу захисту порушеного права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Разом з цим, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вихід за межі позовних вимог можливий, але повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, на захист яких поданий позов.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що відповідачем протиправно не було розглянуто належним чином заяву позивача, суд вважає за необхідне обрати належний спосіб захисту порушеного права позивача та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо прийняття рішення за розглядом його заяви від 30.09.2024 про надання дозволу на купівлю без проведення земельних торгів земельної ділянки сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 37,9000 га кадастровий номером :06:000:2526, яка розташована на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та належить йому на праві постійного користування згідно Державного акта на право постійного користування землею серії ЧНЧ000021 від 07.04.1994 та зобов`язати повторно розглянути заяву позивача від 30.09.2024 про надання дозволу на купівлю без проведення земельних торгів земельної ділянки сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 37,9000 га кадастровий номером :06:000:2526, яка розташована на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та належить йому на праві постійного користування згідно Державного акта на право постійного користування землею серії ЧНЧ000021 від 07.04.1994, та прийняти вмотивоване рішення відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, оскільки суд не може в цьому випадку зобов`язати відповідача надати позивачу відповідний дозвіл, оскільки клопотання позивача від 30.09.2024 про надання дозволу на продаж земельної ділянки по суті не розглянуто відповідачем.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне вказати на таке.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Питання, пов`язані із визначенням розміру витрат на правничу допомогу, унормовані статтею 134 КАС України.

Відповідно до частин першої та другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частина п`ята статті 134 КАС України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

За правилами частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, від 18.01.2024 у справі № 9901/459/21 вказала, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані відповідні договори про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн до суду надано копії: договору про надання професійної правничої допомоги від 02.09.2024 № 2/9/24, ордеру на надання правничої допомоги від 02.09.2024 серії СВ №1100348; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 000535, попередній (орієнтовний розрахунок) суми втрат на професійну правничу допомогу з найменуваннями правової допомоги (правових послуг) на суму 20 000, 00 грн, акт про прийняття - передачу правих послуг від 05.05.2025 з найменуваннями правової допомоги (правових послуг) на загальну суму 20 000, 00 грн.

Проте на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем не надано платіжних документів (платіжного доручення, квитанції тощо), які підтверджують сплату позивачем коштів в розмірі 20 000, 00 грн на такі витрати.

За таких обставин у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу слід відмовити.

Щодо витрат позивача з сплати судового збору, суд зазначає, що як видно з наявної у матеріалах справи платіжної інструкції від 02.05.2025 № 72951456 позивачем під час звернення з цим позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 968, 96 грн.

За наслідками розгляду справи судом задоволено всі заявлені позовні вимоги, хоча і в обраний судом спосіб, що носить кількісний показник.

Таким чином, суд вважає, що правильним буде визначення розміру компенсації позивачу судових витрат зі сплати судового збору виходячи з кількості, а не розміру задоволених / не задоволених позовних вимог, а саме, повернення позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судові витрати у розмірі 968, 96 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 132, 139, 241-246, 250-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області щодо прийняття рішення за розглядом заяви ОСОБА_1 від 30.09.2024 про надання дозволу на купівлю без проведення земельних торгів земельної ділянки сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 37,9000 га кадастровий номером :06:000:2526, яка розташована на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та належить йому на праві постійного користування згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ЧНЧ000021 від 07.04.1994.

Зобов`язати Іванівську сільську раду Чернігівського району Чернігівської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.09.2024 про надання дозволу на купівлю без проведення земельних торгів земельної ділянки сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення для ведення фермерського господарства, загальною площею 37,9000 га кадастровий номером :06:000:2526, яка розташована на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та належить йому на праві постійного користування згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ЧНЧ000021 від 07.04.1994, та прийняти вмотивоване рішення відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі у розмірі 968, 96 грн, сплаченого згідно із платіжною інструкцією від 02.05.2025 № 72951456.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Відповідач Іванівська сільська рада Чернігівського району Чернігівської області (місцезнаходження юридичної особи: Чернігівська область, Чернігівський район, с. Іванівка, вул. Дружби, буд. 33-Б, 15562; унікальний ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 04412751).

Суддя Марія ДУБІНА