Справа № 500/2439/25
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2439/25

04 липня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:головуючого судді Мандзія О.П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог та стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 (далі - позивач) пред`явив позов до Тернопільської обласної прокуратури (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивовано такими доводами:

- позивач звернувся на адресу відповідача із запитом від 01.04.2025 № б/н, в якому просив повідомити: 1) чи перевірені усі викладені ним письмові заяви та клопотання, які подавались комісії у межах зазначеного службового розслідування; просив повідомити про результати розгляду кожної поданої ним заяви; 2) чи завершено на даний час службове розслідування з приводу можливого вчинення начальником відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідування Тернопільської обласної прокуратури Царем Р.В. дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури під час здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000016 від 03.03.2016 та чи складено висновок службового розслідування; 3) чи збиралась комісією інформація під час проведення вказаного службового розслідування стосовно нього, з якою метою інформацію щодо нього використовувалась та поширювалась під час вищезазначеного службового розслідування, а також чи надавалась оцінка його діям та процесуальним рішенням, як прокурора у кримінальному провадженні та, як заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури у висновку за результатами службового розслідування. У разі надання оцінки його діям у висновку службового розслідування, просив надати копію висновку службового розслідування, а також копії (скан-копії) усіх матеріалів службового розслідування з метою захисту своїх прав та законних інтересів;

- відповідач листом від 04.04.2025 № 27-18ВИХ-25 повідомив, що під час проведення службового розслідування встановлено факти, які вказують на можливе його (позивача), як колишнього заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури, втручання та вплив у випадках чи порядку, не передбачених законодавством, у службову діяльність прокурорів у кримінальному провадженні, спонукання підлеглих прокурорів до прийняття рішень та вчинення дій на користь своїх приватних інтересів приватних інтересів або інтересів третіх осіб, недоброзичливе ставлення до підпорядкованих працівників, тобто порушення вимог статей 1, 14, 29,30 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, а також поєднання у кримінальному провадженні двох різних процесуальних статусів, а саме керівника органу прокуратури та процесуального керівника, що свідчить про діяльність в умовах реального конфлікту інтересів усупереч вимог антикорупційного законодавства, тобто можливого порушення прокурором вимог або обмежень, встановлених Законами України «Про запобігання корупції», «Про прокуратуру»; у наданні копії висновку та матеріалів службового розслідування відмовлено, з огляду на те, що право на ознайомлення із указаними документами з використанням власних технічних засобів має лише прокурор, стосовно якого проводилось службове розслідування;

- вважає таку відмову протиправною, оскільки запитувані документи не відносяться до інформації з обмеженим доступом. А наявність підстав для відмови може бути встановлена шляхом застосування «трискладового тесту». При цьому, відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності сукупності всіх трьох підстав «трискладового тесту» означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації не має, а відмова є необґрунтованою.

На підставі наведеного позивач просить суд:

« 1. Визнати неправомірним дії Тернопільської обласної прокуратури щодо ненадання ОСОБА_1 точної та повної запитуваної публічної інформації (згідно пункту 7 частини другої статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації) відповідно до поставлених питань, у запиті на інформацію від 01.04.2025.

2. Зобов`язати Тернопільську обласну прокуратуру надати ОСОБА_1 висновок та всі матеріали (скан-копії) службового розслідування з приводу можливого вчинення начальником відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідування Тернопільської обласної прокуратури Царем Р.В. дій, що порочать звання прокурора, можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності та непідкупності органів прокуратури під час здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000016 від 03.03.2016».

ІІ. Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач проти задоволення позову заперечив та навів наступні для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову:

- право на ознайомлення із затвердженим висновком та матеріалами службового розслідування, у тому числі з використанням власних технічних засобів, отримувати копії окремих документів має виключно прокурор стосовно якого воно проводилось, яким позивач не являється;

- частина друга статті 6 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VI) передбачає можливість обмеження доступу до інформації, у тому числі, для забезпечення репутації або прав інших людей;

- у спірному випадку висновок та матеріали службового розслідування містять конфіденційну інформацію, що стосується інтересів третіх осіб, зокрема містять персональні дані осіб, які на давали згоди на їх розголошення. Тому, оприлюднення такої інформації може спричинити істотну шкоду репутації та охоронюваним законом інтересам осіб, що переважає суспільний інтерес в її отриманні.

ІІІ. Процесуальні дії (рішення) у справі

29.04.2025 позивачем подано позов до суду.

29.04.2025 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу визначено головуючого суддю у справі суддю Мандзія О.П.

05.05.2025 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

21.05.2025 відповідачем подано відзив на позов.

26.05.2025 позивачем подано відповідь на відзив.

30.05.2025 відповідачем подано заперечення.

ІV. Обставини справи

У листі Тернопільської обласної прокуратури від 24.02.2025 № 09/2-273 вих-25, адресованого керівнику Дніпровської Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону Табаці Ю.Б., зазначено, що комісією Тернопільської обласної прокуратури проводиться службове розслідування з приводу можливого вчинення начальником відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Тернопільської обласної прокуратури Царем Р.В. дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів в його неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури під час здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000016 від 03.03.2016.

Також зазначається, що позивач виконував повноваження прокурора у зазначеному кримінальному провадженні. 11.05.2023 погодив повідомлення про підозру ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст.212 КК України, та ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.212, ч.5 ст.27 ч.3 ст.212 КК України. Крім того, позивач погоджував клопотання слідчого про продовження строку досудового розслідування до шести місяців, яке ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 03.07.2023 задоволено частково та строк досудового розслідування продовжено до чотирьох місяців.

Далі, як указується 05.10.2023 прокурором ОСОБА_4 обвинувальний акт скеровано для розгляду до Тернопільського міськрайонного суду. А ухвалою суду від 12.12.2024 кримінальне провадження закрито у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Зазначене судове рішення набрало законної сили 19.12.2024.

Враховуючи наведене, керуючись пунктом 4 розділу VI Інструкції про порядок проведення службових розслідувань стосовно прокурорів затвердженої наказом Генерального прокурора №202 від 16.06.2021, голова комісії з проведення службового розслідування начальник відділу Тернопільської обласної прокуратури Р.Зіновчук, запропонував позивачу надати пояснення з таких питань:

1) чи обговорювалось на оперативній нараді під його (позивача) головуванням стан досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000016 від 03.03.2016 та процесуального керівництва ним? Чи складався протокол за її результатами;

2) чи ознайомлювався позивач із довідкою прокурора Вільчинського В.С. щодо відсутності підстав для притягнення до кримінальної відповідальності службових осіб ТОВ «АТ 2015»? Якщо так, то чи підтримував позивач позиція прокурора ОСОБА_5 та/або висловлював свою позицію щодо наявності достатності доказів для притягнення будь-яких осіб до кримінальної відповідальності під час обговорення порядку денного на вищевказаній нараді?

3) чи пропонував позивач начальнику відділу нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_6 та прокурор цього ж відділу ОСОБА_5 звільнитись із займаної посади або перевестися до іншого підрозділу у зв`язку із неефективним, як на його (позивача) думку здійснення процесуального керівництва у вказаному кримінальному провадженні?

4) чи відомо йому чи змінювався обсяг доказів з моменту призначення його (позивача) старшим групи прокурорів у вказаному кримінальному провадженні. Якщо так, то, які докази з`явились та чи було вони достатніми для притягнення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності?

5) чи відомо йому, які докази були здобуті під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження на підтвердження суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.3 ст.212 КК України у діяннях ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .?

6) чи може він пояснити, чому ним, як керівником органу прокуратури погоджувалось клопотання про продовження строку досудового розслідування зазначеного кримінального провадження, де він виконував повноваження старшого прокурора групи прокурорів?

7) чи консультувалися або радилися з ним інші прокурори, зокрема і старший прокурор групи прокурорів у вказаному кримінальному провадженні, під час вирішення питання щодо скерування до суду обвинувального акту відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .?

8) чи консультувалися або радилися з ним інші прокурори, зокрема і старший прокурор групи прокурорів у вказаному кримінальному провадженні, під час вирішення питання щодо відмови від обвинувачення ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .?

9) чи відомо йому про факти втручання у його або інших прокурорів професійну діяльність під час виконання повноважень прокурора у даному кримінальному провадженні?

Крім того, у даному листі позивача просили надати у довільній формі інформацію щодо відомих йому обставин здійснення повноважень прокурора у вказаному кримінальному провадженні (а.с.9,10).

Позивач надав пояснення від 01.03.2025, в якому виклав інформацію, що запитувалась в нього листом від 24.02.2025 № 09/2-273 вих-25 (а.с.11-16).

Додатково, в тексті даного пояснення, позивач заявив наступні клопотання:

1) про одночасне опитування його (позивача) спільно із ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , в тому числі із використанням поліграфа;

2) про опитування із використанням поліграфа прокурора ОСОБА_8 щодо фактів позаслужбового спілкування останнього із суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Холявою О.І. та з`ясування чи здійснював останній тиск на прокурора з метою відмови від підтримання обвинувачення та чи заявляв суддя ОСОБА_9 до виходу в нарадчу кімнату про те, що ухвалить виправдувальний вирок відносно обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_2 чи відомо прокурору ОСОБА_8 про факти поза процесуального судді ОСОБА_9 з обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

3) про опитування ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (у тому числі з використанням поліграфа) щодо фактів їхніх можливих дружніх відносин і можливого позаслужбового спілкування, в тому числі щодо кримінального провадження відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

4) про опитування керівника слідчого підрозділу ДБР ОСОБА_12 , слідчого у кримінальному провадженні ОСОБА_13 , оперативних працівників ДБР (прізвище та ініціали котрих не пригадує), що були присутні на службових нарадах під його (позивача) головуванням, зможуть підтвердити чи спростувати його покази, повідомити важливу інформацію для з`ясування обставин службового розслідування;

5) долучити до матеріалів службового розслідування публікації: «Тютюн Яреми. Підлеглі Божка «злили» справу, в якій експертиза встановила збитків на 32 мільйони»; «Божко переслідує прокурора, який передав обвинувальний акт щодо керівників компанії Яреми», які опубліковані на веб-сайті інтернет видання «Політерно».

Просив повідомити про результати поданих ним під час надання пояснень заяв та клопотань у встановлені Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань стосовно прокурорів, затвердженої наказом Генерального прокурора від 16.06.2021 № 202.

Листом Тернопільської обласної прокуратури від 05.03.2025 № 09/2-308 вих-25 позивача повідомлено про те, що оскільки службове розслідування не проводиться відносно нього, то він не вправі заявляти клопотання щодо виконання процесуальних дій у межах службового розслідування. Зазначено, його пояснення долучено до матеріалів службового розслідування, а викладені в них доводи будуть перевірені комісією у межах компетенції.

Крім того, відповідач додатково роз`яснив позивачу, що відповідно до частини другої статті 45 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», право на звернення до відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, із дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти (а.с.17).

01.04.2025 позивач звернувся на адресу відповідача із запитом від 01.04.2025 № б/н, в якому просив повідомити: 1) чи перевірені усі викладені ним письмові заяви та клопотання, які подавались комісії у межах зазначеного службового розслідування; просив повідомити про результати розгляду кожної поданої ним заяви; 2) чи завершено на даний час службове розслідування з приводу можливого вчинення начальником відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідування Тернопільської обласної прокуратури Царем Р.В. дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури під час здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000016 від 03.03.2016 та чи складено висновок службового розслідування; 3) чи збиралась комісією інформація під час проведення вказаного службового розслідування стосовно нього, з якою метою інформацію щодо нього використовувалась та поширювалась під час вищезазначеного службового розслідування, а також чи надавалась оцінка його діям та процесуальним рішенням, як прокурора у кримінальному провадженні та, як заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури у висновку за результатами службового розслідування. У разі надання оцінки його діям у висновку службового розслідування, просив надати копію висновку службового розслідування, а також копії (скан-копії) усіх матеріалів службового розслідування з метою захисту своїх прав та законних інтересів (а.с.18,19).

Відповідач листом від 04.04.2025 № 27-18ВИХ-25 повідомив, що прокуратурою розглянуто запити, які 01.04.2025 надійшли на електронну пошту, 03.04.2025 поштовим зв`язком щодо надання інформації про результати розгляду комісією з проведення службового розслідування поданого позивачем 03.03.2025 пояснення, а також іншої запитуваної інформації.

Також, відповідачем зазначено, що доводи позивача щодо необхідності одержання додаткових пояснень окремих осіб комісією були враховані серед переліку інших питань, що підлягали з`ясуванню в ході проведення службового розслідування. На теперішній час службове розслідування завершено, висновок за його результатами 28.03.2025 затверджено виконуючим обов`язки керівника Тернопільської обласної прокуратури. Наголошено, що у своїй діяльності при отриманні матеріалів, що стосуються службового розслідування, у тому числі щодо виконання позивачем службових обов`язків, як заступником керівника Тернопільської обласної прокуратури, у відповідному кримінальному провадженні, комісія керувалась Інструкцією.

У даному листі вказується, що під час проведення службового розслідування встановлено факти, які вказують на можливе його (позивача), як колишнього заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури, втручання та вплив у випадках чи порядку, не передбачених законодавством, у службову діяльність прокурорів у кримінальному провадженні, спонукання підлеглих прокурорів до прийняття рішень та вчинення дій на користь своїх приватних інтересів приватних інтересів або інтересів третіх осіб, недоброзичливе ставлення до підпорядкованих працівників, тобто порушення вимог статей 1, 14, 29,30 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, а також поєднання у кримінальному провадженні двох різних процесуальних статусів, а саме керівника органу прокуратури та процесуального керівника, що свідчить про діяльність в умовах реального конфлікту інтересів усупереч вимог антикорупційного законодавства, тобто можливого порушення прокурором вимог або обмежень, встановлених Законами України «Про запобігання корупції», «Про прокуратуру»; у наданні копії висновку та матеріалів службового розслідування відмовлено, з огляду на те, що право на ознайомлення із указаними документами з використанням власних технічних засобів має лише прокурор, стосовно якого проводилось службове розслідування (а.с.20).

Позивач вважає дії відповідача щодо ненадання відповіді на запит від 01.04.2025 №б/н протиправними, тому пред`явив даний позов.

V. Суть спору

Ключовими для цієї справи питаннями є такі:

1) Чи надав відповідач відповідь на запит позивача від 01 квітня 2025 року № б/н в повному обсязі?

2) Чи узгоджуються застосовані відповідачем обмеження до запитуваної позивачем інформації та документів із вимогами частини другої статті 6 Закону № 2939-VI та положеннями інших правових актів?

3) Чи можливе надання позивачеві запитуваної інформації (документів) у спосіб, який не тільки формально відповідатиме вимогами закону, але реально гарантуватиме збереження особистих немайнових прав інших осіб, котрих може стосуватись запитувана інформація (документи)?

Заразом, суд роз`яснює, що не входить до предмету спору численне «листування» позивача із відповідачем та іншими державним органами, що стосується оскарження дій (бездіяльності) посадових осіб відповідача з ненадання відповіді на запит від 01 квітня 2025 року № б/н, в тому числі із вимогами щодо проведення перевірки дій відповідача, складання щодо останнього протоколів про вчинення адміністративного правопорушення (див. лист від 07.04.2025 № б/н та відповідь на нього від 10.04.2025 № 01-1ВИХ-25, від лист від 05.04.2025 № б/н та відповідь на нього від 18.04.2025) а.с.21-28)).

VI. Оцінка суду

Надаючи оцінку листу Тернопільської обласної прокуратури від 04.04.2025 № 27-18ВИХ-25, суд виходиться з такого.

Згідно з пунктом 1 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань стосовно прокурорів, затвердженої наказом Генерального прокурора від 16 червня 2021 року № 202 (далі Інструкція № 202), дана Інструкція визначає підстави та порядок проведення службового розслідування стосовно прокурорів Офісу Генерального прокурора, у тому числі Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а також прокурорів обласних, окружних, спеціалізованих на правах обласних, окружних прокуратур (далі - прокурори), оформлення результатів та прийняття рішень, а також компетенцію структурних підрозділів, службових та посадових осіб органів прокуратури при його проведенні.

Пунктом 2 Інструкції № 202, передбачено, що дія цієї Інструкції не поширюється на службові розслідування за фактами вчинення правопорушень у сфері охорони державної таємниці, порядок проведення яких визначається законодавством.

Згідно з пунктом 4 розділу VI Інструкції № 202, голова та члени комісії мають право, викликати прокурорів, інших осіб (за їх згодою), які обізнані або мають стосунок до обставин, що досліджуються під час службового розслідування, й одержувати від них письмові або усні пояснення, а також документи, які стосуються службового розслідування.

Абзацом 9 пункту 5 розділу VI Інструкції № 202, передбачено, що голова та члени комісії зобов`язані не розголошувати, а також уживати всіх можливих заходів щодо недопущення розголошення іншими особами таємної інформації та інформації з обмеженим доступом, яка стала їм відома під час проведення службового розслідування, оприлюднення іншої інформації відповідно до вимог законодавства.

Пунктом 6 Інструкції № 202, визначено, що прокурор, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: ознайомлюватися з наказом про призначення службового розслідування; отримувати інформацію про підстави проведення службового розслідування, склад відповідної комісії; під час проведення службового розслідування заявляти обґрунтовані клопотання про відвід голови або членів комісії; давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, у встановленому порядку подавати документи, які мають значення для його проведення; висловлювати письмові зауваження щодо об`єктивності та повноти проведення службового розслідування, оскаржувати дії або бездіяльність голови чи членів комісії; відмовлятися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначено законодавством України; порушувати питання про витребування додаткових документів, одержання додаткових пояснень осіб; отримувати повідомлення про завершення службового розслідування; у семиденний строк з дня одержання повідомлення про завершення службового розслідування ознайомлюватися із затвердженим висновком та матеріалами службового розслідування, у тому числі з використанням власних технічних засобів отримувати копії окремих документів. Матеріали службового розслідування для ознайомлення та копіювання надаються прокурору, стосовно якого воно проводилося, із вжиттям заходів щодо недопущення витоку інформації з обмеженим доступом; оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, визначені законодавством.

Аналіз норм Інструкції № 202 дозволяє суду систематизувати суб`єктів, які беруть участь в службовому розслідуванні наступним чином:

1. Суб`єкти, що призначають проведення службового розслідування та приймають рішення за результатами службового розслідування (пункт 1 розділу ІІІ Інструкції № 202) (є Генеральний прокурор, керівники обласних, спеціалізованих на правах обласних прокуратур або особи, які виконують їх обов`язки, заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури));

2. Суб`єкти, які проводять службове розслідування (пункт 5 розділу ІІІ Інструкції № 202) комісія з проведення службового розслідування));

3. Суб`єкти, які залучаються до проведення службових розслідувань (розділ IV Інструкції № 202) працівники Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора));

4. Суб`єкти звернення яких є приводом для призначення службового розслідування (пункт 1 розділу ІІ Інструкції № 202) громадяни, народні депутати, органи державної влади та місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засоби масової інформації, Національне агентство з питань запобігання корупції, Генеральна інспекція Офісу Генерального прокурора, а також прокурор, який ініціює службове розслідування щодо себе для спростування безпідставних звинувачень або підозр);

5. Суб`єкти участь яких не допускається у службовому розслідуванні (пункт 9 розділу ІІІ Інструкції № 202) безпосередні керівники або підлеглі прокурора щодо якого призначено службове розслідування, а також інші особи. що можуть бути заінтересовані у результатах відповідного розслідування));

6. Суб`єкти, які обізнані або мають стосунок до обставин, що досліджуються під час службового розслідування (абзац 3 пункту 4 Інструкції № 202).

Кожній категорії суб`єктів кореспондує відповідних обсяг прав та обов`язків.

Відповідач відніс позивача до осіб, які обізнані або мають стосунок до обставин, що досліджуються під час службового розслідування.

Із пункту 4 Інструкції № 202 вбачається, що особи, які обізнані або мають стосунок до обставин, що досліджуються під час службового розслідування мають право давати пояснення або відмовити від надання пояснень, надати документи, які стосуються службового розслідування або відмовити від надання таких документів.

Інших прав та обов`язків особі, які обізнані або стосунок до обставин справи, що досліджуються під час службового розслідування Інструкція № 202 не передбачає.

Слід відзначити, що приписи Інструкції № 202 передбачають, що названа категорія суб`єктів може опитуватись із застосуванням поліграфа (за їх згодою), опитуватись одночасно з іншими особами у поясненнях, яких є суттєві розбіжності (пункт 4). Але, такі процесуальні дії можуть вчинятись виключно з ініціативи голови та членів комісії, а не за ініціативою опитуваних.

Таким чином, особи, які обізнані або мають стосунок до обставин, що досліджуються під час службового розслідування не наділяються правом ініціювати вчинення жодних дій процесуального характеру під час проведення службового розслідування. Іншими словами, жодних клопотань та/або заяв під час службового розслідування назва категорія осіб подавати не може.

Вказана категорія осіб може повідомити про обставини, які мають значення для виконання завдання службового розслідування. Безперечно, останні наділяється правом висловлювати свої міркування з приводу ймовірного переліку осіб, які можуть володіти інформацією про обставини, що має значення для службового розслідування або ж навіть вказати на необхідність опитування певних осіб, в тому числі із застосуванням поліграфа та/або одночасного опитування певних осіб. Але в межах службового розслідування така форма процесуального звернення є «поясненням», яке особа, яка обізнана або має стосунок до обставин, що досліджуються під час службового розслідування надає голові комісії. І не залежно від змісту інформації, яка міститься «поясненні» міститься дана форма ніколи не набуде правового статусу «клопотання» та /або «заяви».

Зважаючи на це, вказані особи не можуть запитувати інформацію про результати розгляду поданих ними «клопотань» / «заяв», виключно з тих підстав, що вони не наділяються правом їх подавати (заявляти). Зважаючи на те, що такі «клопотання» / «заяви» є «поясненнями», то належною процесуальною формою їх розгляду є «врахування» або «не врахування» комісією під час службового розслідування та особами, які приймають рішення за результатами службового розслідування.

З огляду на викладене, враховуючи зміст листа від 04.04.2025 № 27-18ВИХ-25, який був об`єктом цитування в описовій частині цього рішення (див. розділ IV), суд доходить висновку про те, що відповідач надав позивачу відповідь, яка узгоджується із приписами аналізованого законодавства на такі питання:

1) щодо перевірки усіх викладених позивачем письмових заяв та клопотань, які подавались комісії у межах зазначеного службового розслідування; щодо повідомлення про результати розгляду кожної поданої ним заяви (Судом вище зроблено висновок про те, що належною формою розгляду «клопотань» / «заяв», які своєю суттю являються «поясненнями», є їх «врахування» або «не врахування»);

2) щодо того, чи завершено на даний час службове розслідування з приводу можливого вчинення начальником відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідування Тернопільської обласної прокуратури Царем Р.В. дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури під час здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000016 від 03.03.2016 та чи складено висновок службового розслідування;

3) щодо того, чи збиралась комісією інформація під час проведення вказаного службового розслідування стосовно позивача, з якою метою інформацію щодо нього використовувалась та поширювалась під час вищезазначеного службового розслідування, а також чи надавалась оцінка його діям та процесуальним рішенням, як прокурора у кримінальному провадженні та, як заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури у висновку за результатами службового розслідування.

Отож фактичні та правові підстави позову, викладені позивачем в позовній заяві не знайшли свого підтвердження в аналізованій частині.

Разом з тим, надаючи відповідь на наступні питання (див. пункт 2, 3 розділу V) суд виходить з такого.

У листі від 04.04.2025 № 28-18ВИХ-25 зазначено наступне: «Під час його проведення (під час проведення службового розслідування, - суд) на можливе Ваше, як колишнього заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури , втручання або вплив у випадку чи порядку, не передбачених законодавством, у службову діяльність прокурорів у кримінальному провадженні, спонукання підлеглих прокурорів до прийняття рішень та вчинення дій на користь своїх приватних інтересів приватних інтересів або інтересів третіх осіб, недоброзичливе ставлення до підпорядкованих працівників, тобто порушення вимог статей 1, 14, 29,30 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, а також поєднання у кримінальному провадженні двох різних процесуальних статусів, а саме керівника органу прокуратури та процесуального керівника, що свідчить про діяльність в умовах реального конфлікту інтересів усупереч вимог антикорупційного законодавства, тобто можливого порушення прокурором вимог або обмежень, встановлених Законами України «Про запобігання корупції», «Про прокуратуру».

Додатково зазначено, що оскільки керівник обласної прокуратури або особа, яка виконує його обов`язки має право призначити службові розслідування лише стосовно підпорядкованих прокурорів, то оцінка діям позивача не надавалась, а тому про встановленні комісією обставини Тернопільською обласною прокуратурою повідомлено офіс Генерального прокурора.

Одночасно, проінформовано, що згідно з абзацом 10 пункту 6 розділу VI Інструкції право на ознайомлення із затвердженим висновком та матеріалами службового розслідування, у тому числі з використанням власних технічних засобів отримувати копії окремих документів, має лише прокурор, стосовно якого воно проводилось.

Інших підстав для відмови в листі не зазначено.

При вирішенні цього спору важливо врахувати наступне:

- позивач запитував інформацію щодо себе;

- позивач запитував інформацію для здійснення права на захист;

- викладена інформація містить дані, які згідно з пунктом 3 Інструкції № 202 є підставою для призначення службового розслідування щодо позивача;

- наведені відповідачем обставини дають підстави позивачу ставити питання про ініціювання проведення службового розслідування для спростування безпідставних звинувачень або підозр стосовно нього (пункт 1 розділу ІІ Інструкції № 202);

- викладена інформація стосується ділової репутації позивача.

Звідси видно, що без отримання даної інформації позивач не може реалізувати своє право на самозахист, в тому числі від необґрунтованих (на думку позивача) підозр у вчиненні порушень закону.

Суд звертає увагу на те, що оскільки вказана інформація стосується «ділової репутації» позивача, то вказані обставини можуть стати підставою для пред`явлення дифамаційного позову (частина перша статті 201, стаття 299 Цивільного кодексу України (далі ЦК)).

У Рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32 , частин другої, третьої статті 34 Конституції України зазначено, що вирішуючи питання щодо конфіденційності інформації про особу, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім`ї, Конституційний Суд України виходить з такого, що належність інформації про фізичну особу до конфіденційної визначається в кожному конкретному випадку. Перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25.12.2008 № 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом № 2939-VI.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 1 Закону № 2939-VI).

Публічною інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація (частина перша статті 6 Закону № 2939-VI).

Отож, за загальним правилом публічна інформація є відкритою. Винятки з цього правила встановлюються законом (частина друга статті 1 Закону № 2939-VІ). Таким законом є Закон № 2939-VІ, положеннями статті 6 якого встановлено види інформації, до якої може бути обмежено доступ, - конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша), та сукупність вимог, дотримання яких є обов`язковим для обмеження доступу до таких видів інформації (частина друга).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 2939-VI конфіденційною інформацією є інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Згідно із законодавством України не належать до інформації з обмеженим доступом, зокрема: відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», крім випадків, визначених зазначеним Законом (частина шоста статті 6 Закону № 2939-VI), персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень, а також персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, оформлені за формою і в порядку, встановленими Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» (частини друга та третя статті 5 Закону України «Про захист персональних даних»).

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (частина четверта статті 13 Закону № 2939-VI).

Згідно з частиною другою статті 7 цього ж Закону розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про захист персональних даних» порядок доступу до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб`єкта персональних даних на обробку цих даних, наданої володільцю персональних даних, або відповідно до вимог закону. Порядок доступу третіх осіб до персональних даних, які перебувають у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім даних, що отримує від інших органів центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, під час здійснення верифікації та моніторингу державних виплат.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 цього ж Закону доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частина 2 статті 19 Закону № 2939-VI).

Частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI встановлено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Обмеження доступу до конкретної інформації, яка є в її розпорядника, допускається за умови застосування цим розпорядником вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону №2939-VІ у сукупності. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з наведених вище трьох підстав означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Отже, відмова у наданні інформації є обґрунтованою лише у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини (див. постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 300/481/23 (провадження № К/990/35112/23)).

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений (частина восьма статті 6 Закону № 2939-VI).

Верховний Суд вже неодноразово наголошував на тому, що з аналізу статті 6 Закону № 2939-VI слідує, що розпоряднику інформації надана можливість обмежувати доступ до запитуваної інформації виключно при дотриманні визначених вимог. Тобто, розпорядник у відповіді на запит вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію. Лише тоді дана відмова буде вважатися обґрунтованою та такою, що здійснена у відповідності до норм Закону №2939-VI.

Верховний Суд звертав увагу на те, що положення частини другої статті 6 Закону №2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженим лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту». Обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації (див. постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2025 року у справі № 420/20384/23 (провадження № К/990/38651/23)).

Отже, віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом не є автоматичною підставою для відмови у наданні інформації. Розпорядники зобов`язані застосовувати «трискладовий тест» при розгляді запиту. Необґрунтована відмова надати інформацію є незаконною.

Відповідно до Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів, що її ратифіковано із заявами Законом України «Про ратифікацію Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів» від 20.05.2020 № 631-IX, Україна взяла на себе відповідальність із виконання зобов`язань щодо забезпечення гарантій права кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, зокрема до публічної інформації, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів (частина перша статті 2).

Під поняттям «офіційні документи» розуміється будь-яка інформація, записана у будь-якій формі, складена або отримана, та яка перебуває у розпорядженні державних органів.

Приписи статті 5 цієї Конвенції передбачають опрацювання запитів про доступ до офіційних документів. Зокрема згідно із частиною другою цієї статті запит про доступ до офіційного документу розглядається будь-яким державним органом, в розпорядженні якого знаходиться документ. Якщо державний орган не має у розпорядженні запитуваного офіційного документу або якщо він не уповноважений опрацьовувати цей запит, він повинен, коли це можливо, спрямувати запит чи заявника до компетентного державного органу.

Таким чином, в першу чергу, державний орган повинен розглянути запит, якщо ця інформація у нього є.

Статтею 6 цієї Конвенції визначено форми доступу до офіційних документів:

у разі надання доступу до офіційного документу заявник має право обрати чи ознайомитися з оригіналом або копією, чи отримати копію цього документу в будь-якій доступній формі або форматі за своїм вибором, якщо тільки висловлене побажання не є невиправданим (частина перша);

у разі обмеження доступу до деякої інформації, що міститься в офіційному документі, державний орган повинен, тим не менш, надати доступ до решти інформації, що у ньому міститься. Будь-які пропуски у документі повинні бути чітко позначені. Однак, якщо часткова версія документа вводить в оману або не має сенсу, або покладає явно необґрунтоване навантаження на орган щодо оприлюднення решти документу, у такому доступі може бути відмовлено (частина друга).

У пунктах 57 та 58 Пояснювального звіту до Конвенції Ради Європи про доступ до офіційних документів від 18.09.2009 деталізовано ситуації у випадках, якщо обмеження поширюється тільки на частину інформації, що міститься в документі, то інша частина документа, як правило, має бути надана. У такому документі треба чітко вказувати, де саме було видалено інформацію та в якому обсязі. За можливості, у рішенні також треба вказувати обмеження, згідно з яким було зроблено кожне видалення. Що стосується паперових документів, то частини інформації, на які поширюється обмеження, можна видаляти або затирати на копіях таких документів. Якщо оригінал документа є електронним, то треба надати новий документ або паперову копію з чітким зазначенням того, які частини було видалено (наприклад, залишивши відповідні розділи порожніми).

Застосовуючи цитовані підходи до обставин цієї справи, суд звертає увагу на те, що відповідач відмовляючи в наданні відповіді на запит покликався, як на правову підставу для відмови виключно на абзац 10 пункту 6 розділу VI Інструкції. Отож він не звернув увагу на те, що позивач звернувся на його адресу в порядку Закону № 2939-VI. Це означає, що відмова в наданні такої інформації повинна мотивуватись із урахуванням висновків зроблених вище.

Поряд з тим, під час подання заяв по суті відповідач доповнив свою позицію. Мотивував відмову покликанням на те, що така інформація є конфіденційною позаяк стосується ділової репутації третьої особи та містить їх персональні дані.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 9 КАС, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Цитовані норми КАС вказують на те, що суб`єкт владних повноважень не позбавлений права обґрунтовувати законність прийнятих ним рішень покликанням на додаткові обставини, правового та/або фактичного змісту, за умови, що останні існували станом на час їх прийняття, навіть за тих умов, якщо в самому рішенні такі посилання відсутні.

У свою чергу, суд зобов`язаний прийняти такі посилання суб`єкта владних повноважень та її на відповідність критеріям, передбачених частиною другою статті 2 КАС.

Викладене узгоджується з основним принципом адміністративного судочинства, який зводиться до того, що під час розгляду справи про визнання незаконними дій (рішень) суб`єктів владних повноважень суд повинен виходити з того, чи правильним є прийняте рішення по суті, тобто висновувати з того, що форма не може домінувати над змістом.

Звертаючись до аргументів відповідача, суд у котре акцентує увагу на тому, що позивач не запитував інформацію щодо третіх осіб, а тим більше, щодо персональних даних таких осіб. Відповідач хоч покликається формально на частину другу статті 6 Закону №2939-VI, але не вказує на те, чому позивач не може отримати інформацію, яка стосується його особисто. Натомість відповідач наголошує, що інформація щодо третіх осіб не може бути надана, так як стосується ділової репутації останніх та містить інформацію про персональні дані.

Попри це, відповідач своїм діями фактично нівелював аналізовані принципи міжнародного права у сфері доступу до інформації, позаяк обмежив позивачу доступ до інформації та документів, що стосується не третіх осіб, а його особисто.

Притім, відповідач наголошує, що згадані висновок та матеріали службового розслідування не містять «оцінки» дій позивача, поряд з тим, як у наданій відповіді від 04.04.2025 № 27-18ВИХ-25, так і заявах по суті обласною прокуратурою неодноразово цитуються факти, які свідчать про можливі порушення позивачем приписів нормативно-правових актів (див. вище).

Безсумнівно, що на тлі приписів статті 62 Конституції України позивач не може вважатись таким, що вчинив дисциплінарне, адміністративне чи кримінальне правопорушення до прийняття відповідного рішення в установленому порядку. Поряд з тим, відповідачем не тільки конкретно та недвозначно викладено факти за якими позивач підозрюється у вчиненні порушень низки норм діючого законодавства, але здійснено їх попередню правову кваліфікацію. У свою чергу, наведене, як зазначалось судом вище, є підставою для призначення службового розслідування щодо позивача, а за певних умов може отримати адміністративно-правову або кримінально-правову кваліфікацію.

Додатково, вказуючи про питання репутаційного характеру щодо третіх осіб, відповідач не звернув увагу на те, що такими свої діями заподіює шкоду діловій репутації позивача, оскільки позбавляє останнього спростувати, як він вважає, недостовірні обставини щодо нього, в тому числі шляхом ініціювання службового розслідування.

Ба більше, відповідач у даному випадку із незрозумілих причин надає перевагу діловій репутації третьої особи над діловою репутацією позивача, адже за описаного вище законодавчого інструментарію, що дозволяє надати особі інформацію про неї та приховати дані, які стосуються третіх осіб, відповідач «прикриваючись» необхідністю збереженням ділової репутації третьої особи, фактично нівелює ділову репутацію позивача.

Вказані обставини свідчать, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень розглядаючи запит позивача від 01.04.2025 № б/н у вказаній частині, порушив не тільки критерії законності та обґрунтованості, але й рівності та пропорційності.

Відповідно до пунктів 7,8 частини другої статті 2 КАС, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, в тому числі, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Порушення критеріїв, передбачених частиною другою статті 2 КАС є підставою для визнання вчинених дій протиправними.

На підставі наведеного, суд доходить висновку про те, що ненадання відповідачем відповіді на запит від 01.04.2025 № б/н у вказаній частині є протиправним.

Розглядаючи питання поновлення порушених прав позивача, суд виходить з такого.

У аспекті вказаних висновків суд зазначає, що відповідно до пунктів 4, 5 частини п`ятої статті 160 КАС позовна заява повинна містити зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. З викладеного слідує, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін та визначити норми матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини, самостійно надавши правову кваліфікацію останніх (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)).

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата неодноразово, у вищевказаних постановах зазначала, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Варто також зазначити, що діючи в межах позовних вимог, саме суд встановлює правову природу правовідносин сторін на підставі належно доведених сторонами обставин, в результаті чого визначає норму права, що підлягає застосуванню.

Такі повноваження суду носять імперативний характер, що означає обов`язок суду надати правову кваліфікацію відносинам та визначити релевантну норму.

При цьому, суд наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.

Отже, безвідносно до позиції позивача, яка ним викладена у позовній заяві та доводів відповідача, які наведені у запереченнях проти аргументів позивача у заявах по суті, суд, установивши в діях останнього порушення прав особи, має своїм обов`язком поновити такі праві у той спосіб, що узгоджується із вимогами діючого правового регулювання.

Разом з тим, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідача слід зобов`язати надати позивачу копію висновку про результати службового розслідування з приводу вчинення начальником відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Тернопільської обласної прокуратури Царем Р.В. дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури під час нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000016 від 03.03.2016 та копії матеріалів службового розслідування, з урахуванням такого:

1) надати копію висновку про результати службового розслідування;

2) надати копії матеріалів службового розслідування, які містять інформацію про факти, що стосуються ОСОБА_1 , які викладені в абзаці 6 листа Тернопільської обласної прокуратури від 04 квітня 2025 року № 27-18ВИХ-25;

3) у наданні матеріалів службового розслідування, які не містять інформації про факти, що стосуються ОСОБА_1 , які викладені в абзаці 6 листа Тернопільської обласної прокуратури від 04 квітня 2025 року № 27-18ВИХ-25, - відмовити;

4) під час надання вказаних документів інформацію щодо персональних даних третіх осіб приховати.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами статті 90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Тернопільської обласної прокуратури щодо ненадання ОСОБА_14 відповіді на запит про доступ до публічної інформації від 01 квітня 2025 року № б/н, в частині вказаній у мотивувальній частині рішення суду.

Зобов`язати Тернопільську обласну прокуратуру надати ОСОБА_14 відповідь на запит про доступ до публічної інформації від 01 квітня 2025 року № б/н, з урахуванням висновків, викладних у мотивувальній частині рішення суду.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 04 липня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Тернопільська обласна прокуратура (місцезнаходження/місце проживання: вул. Листопадова, 4,м. Тернопіль,Тернопільська обл., Тернопільський р-н,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 02910098);

Головуючий суддя Мандзій О.П.