Справа № 640/23150/20
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2025 р. № 640/23150/20

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги, зупинення стягнення коштів та зобов`язання вчинити пені дії

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ від 08.05.2019 № Ф-31079-18 у розмірі 21 030,90 грн;

- зобов`язати відповідача сплатити позивачу гроші, що вже протиправно та безпідставно стягнуті за вимогою про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ від 08.05.2019 № Ф-31079-18 у розмірі 6106,55 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що нею протягом 15 років до податкового органу не направлялися декларації та не подавалася інформація про виплачені доходи. За доводами позивача, в період, за який їй нараховані фінансові санкції, вона працювала в "Малій академії наук України", де сплачувала єдиний соціальний внесок, тобто позивач зазначає, що вона є застрахованою особою і єдиний внесок за неї в період, за який податковий орган нарахував недоїмку згідно з оскаржуваною вимогою, нараховував та сплачував роботодавець у розмірі більше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску нею як особою, що проводить підприємницьку діяльність. Позивач вважає оскаржувану податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, Київським окружним адміністративним судом направлено адміністративну справу №640/23150/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги, зупинення стягнення коштів та зобов`язання вчинити пені дії - до Харківського окружного адміністративного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2025 дана справа передана на розгляд судді.

Ухвалою від 24.02.2025 прийнято адміністративну справу до розгляду. Розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного провадження. Запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання копії ухвали про відкриття спрощеного провадження у справі подати до суду відзив на адміністративний позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів. Витребувано в ОСОБА_1 дані щодо припинення її підприємницької діяльності. Витребувано в Головного управління ДФС у м. Києві: дані щодо того, чи звітувала позивач як фізична особа-підприємець до органів державної податкової служби в період з 2015 по 2019 роки; дані щодо подання позивачем як фізичною особою-підприємцем останнього звіту; дані щодо системи оподаткування, на якій перебувала позивач у період з 2015 по 2019 роки; дані щодо отриманих позивачем доходів за період з 2015 по 2019 роки; розрахунок боргу, визначеного в оскаржуваній вимозі з зазначенням періодів виникнення боргу.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана позивачу та відповідачу, Головному управлінню ДФС у м. Києві, засобами поштового зв`язку та такі ухвали отримані сторонами, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, наявними в матеріалах справи.

У матеріалах справи міститься відзив відповідача на позовну заяву, згідно якого останній зазначив про правомірність оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ від 08.05.2019 № Ф-31079-18 та просив відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою від 04.07.2025 замінено відповідача у справі - Головне управління ДФС у м. Києві на правонаступника - Головне управління ДПС у м. Києві.

02.07.2025 відповідачем були подані додаткові пояснення, згідно яких відповідач зазначив, що в інтегрованій картці ФОП ОСОБА_1 за кодом платежу 71040000 (єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) обліковуються нарахування єдиного внеску в автоматичному режимі за січень-грудень 2017 року та щоквартальні нарахування за I квартал 2018 року IV квартал (жовтень-листопад) 2020 року згідно обраної системи оподаткування в розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць на загальну суму 37788,74 грн. За вищезазначений період сплата єдиного внеску за кодом платежу 71040000 становить 21030,90 грн, в зв`язку з чим, станом на дату надання відповіді в інтегрованій картці ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) обліковується недоїмка у сумі 16757,84 гривень.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи та вказані заяви, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , як фізична особа-підприємець, перебувала на обліку в Головному управлінні ДФС у м. Києві з 14.01.2003.

Водночас, ФОП ОСОБА_1 , перебуваючи на обліку як підприємець, не нарахувала та не сплатила у встановлений строк єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску 21 030,90 грн за період - січень-грудень 2017 року та за I квартал 2018 року IV квартал (жовтень-листопад) 2020 року.

Головним управлінням ДФС у м. Києві у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.05.2019 № Ф-31079-17. (а.с. 14)

Не погодившись з зазначеною податковою вимогою, позивач подала скаргу до Державної податкової служби України.

Рішенням Державної податкової служби України від 09.09.2020 № 27375/6/99-00-06-03-01-06 скаргу позивача залишено без розгляду.

Позивач, не погоджуючись із вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки), звернулася до суду з даним позовом.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону №2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям: застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19) та від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).

Суд зазначає, що Закон №2464 не містить норм щодо обов`язку фізичної особи - підприємця сплачувати ЄСВ у разі, коли такою особою фактично не отримано дохід під час підприємницької діяльності. Факт державної реєстрації фізичною особою індивідуальної підприємницької діяльності не зобов`язує таку особу до активного її ведення. Законом не визначено обов`язок фізичної особи - підприємця сплачувати ЄСВ за себе самостійно у разі, коли така особа не здійснює підприємницьку діяльність, а працевлаштована як найманий працівник за трудовим договором і ЄСВ за неї сплачує роботодавець.

Таким чином, вирішуючи спір по суті, суд вважає за необхідне надати оцінку обставинам перебування позивача у трудових відносинах, факту сплати роботодавцями у спірний період за позивача єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством.

Матеріали справи містять копію трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 12.08.1999, з якої вбачається що позивач з 15.03.2017 працювала в Національному центрі "Мала академія наук України" на посаді методиста ІІ категорії лабораторії фізико-технічних та математичних наук науково-методичного центру (запис про прийняття на роботу № 20). (а.с. 29-31)

Зазначена обставина підтверджується також наказом Національного центру "Мала академія наук України" від 14.03.2017 № 50-к. (а.с. 32)

Враховуючи факт працевлаштування позивача з 15.03.2017 в Національному центрі "Мала академія наук України", суд приймає до уваги доводи позивача про сплату за неї єдиного соціального внеску.

Тобто, факт роботи позивача в Національному центрі "Мала академія наук України" з 2017 року та сплати страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування встановлений з наявних у матеріалах справи документів.

Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем до суду не надано.

Ухвалою від 24.02.2025 судом було витребувано в Головного управління ДФС у м. Києві: дані щодо того, чи звітувала позивач як фізична особа-підприємець до органів державної податкової служби в період з 2015 по 2019 роки; дані щодо подання позивачем як фізичною особою-підприємцем останнього звіту; дані щодо системи оподаткування, на якій перебувала позивач у період з 2015 по 2019 роки; дані щодо отриманих позивачем доходів за період з 2015 по 2019 роки; розрахунок боргу, визначеного в оскаржуваній вимозі з зазначенням періодів виникнення боргу.

Відповідачем таких відомостей до суду не подано.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Однак, усупереч нормам статті 77 КАС України, відповідачем до суду не надано доказів несплати страхувальником за позивача єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відомостей та відповідних доказів отримання позивачем доводу від підприємницької діяльності за 2017-2020 роки.

Також, відповідачем не надано жодних пояснень щодо неврахування вказаних вище обставин щодо працевлаштування позивача в Національному центрі "Мала академія наук України" під час нарахування позивачу ЄСВ за період 2017-2020 років та, відповідно, сплати за неї страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, неврахування чого впливає на вирішення питання наявності або відсутності у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ як фізичною особою-підприємцем.

Суд звертає увагу, що основоположним принципом збору ЄСВ є обов`язковість законодавчого визначення умов і порядку його сплати, відсутність у законі конкретної вказівки на необхідність сплати єдиного внеску у вищеописаному випадку свідчить на користь висновку про відсутність у позивача обов`язку з його сплати.

Визначальним при вирішенні спірних правовідносин є мета сплати єдиного внеску отримання особою права на соціальне забезпечення у разі настання страхового випадку. Позивачу таке право гарантоване за рахунок участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманого працівника та сплати єдиного внеску за неї роботодавцем за основним місцем роботи.

Разом з тим, як вже було зазначено судом, доказів здійснення позивачем господарської діяльності та отримання в спірний період (2017-2020 роки) доходів від провадження вказаної діяльності в ході розгляду справи судом не встановлено та відповідачем не надано.

Отже, суд не приймає до уваги відповідні доводи відповідача про провадження позивачем господарської діяльності в спірний період, за відсутності в матеріалах справи відповідних доказів.

Таким чином, підсумовуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що ГУ ДФС у м. Києві під час нарахування позивачу ЄСВ за період з 2017 по 2020 рік як застрахованій особі, не в повному обсязі дослідила питання перебування позивача у трудових відносинах та сплати ЄСВ за нього роботодавцем, наслідком чого є звільнення позивача від обов`язку сплати ЄСВ за спірний період, та не врахувало, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вказана правова позиція також узгоджується з позиціями Верховного Суду, які викладені в постановах від 18.03.2020 (адміністративне провадження №К/9901/1729/20) та від 04.12.2019 (справа № 440/2149/19).

Отже, у зв`язку з встановленням в ході розгляду справи протиправності нарахування позивачу ЄСВ, суд вважає за необхідне визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у м. Києві від 08.05.2019 № Ф-31079-17.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача сплатити позивачу гроші, що вже протиправно та безпідставно стягнуті за вимогою про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ від 08.05.2019 № Ф-31079-18 у розмірі 6106,55 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.43.3 та 43.4 ПК України, обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку.

Контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (п.43.5 ПК України).

Отже, позивач повинен звернутися до податкового органу з відповідною заявою про повернення сплаченої ним суми ЄСВ, за результатами розгляду якої податковий орган готує висновок про повернення відповідних сум та подає його органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, після чого здійснюється повернення сплачених коштів.

При цьому, суд зауважує, що у випадку звернення позивача з вимогою про повернення надмірно сплаченого податку кошти повертаються платнику з відповідного бюджету, а не стягуються за рахунок органу, який здійснює контроль за справлянням податків та зборів.

Доказів подання позивачем до податкового органу заяви про повернення надмірно сплаченого ЄСВ за вимогою про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ від 08.05.2019 № Ф-31079-18 у розмірі 6 106,55 грн та відмови податкового органу у здійсненні дій, спрямованих на повернення позивачу ЄСВ, матеріали справи не містять.

За таких підстав, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, буд. 33/19, м. Київ, 04116, ) про визнання протиправною та скасування вимоги, зупинення стягнення коштів та зобов`язання вчинити пені дії задовольнити частково.

Скасувати вимогу Головного управління ДФС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-31079-17 від 08.05.2019.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві суму сплаченого судового збору в розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН