Справа № 440/3559/25
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: С.О. Удовіченко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 р. Справа № 440/3559/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.04.2025, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/3559/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській області), в якому просив суд:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невиконання судового рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2021 у справі №440/483/21 - неправомірними.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області терміново виконати судове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2021 у справі №440/483/21 в частині виплати заборгованості щомісячного довічного грошового утримання, що становить 262 080 грн. 90 коп. (двісті шістдесят дві тисячі вісімдесят гривень 90 коп.).

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки в розмірі - 146236, 56 грн. та три проценти річних - 28 757 грн. 00 коп., а всього 174 993грн. 56 коп. (сто сімдесят чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто три гривні 56 коп.).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що протягом 44 місяці втрачає доходи у зв`язку з порушенням строку виконання судового рішення від 16.10.2021. Присуджені кошти до цього часу не виплачені. Останнє звернення щодо виконання судового рішення від 16.10.2021 відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області лише направив довідку про заборгованість, яка не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідно до припису статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Згідно вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Полтавський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист 10 січня 2022 року у справі №440/483/21, який до цього часу не виконаний. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (частина друга статті 14 КАСУ). Згідно частини другої статті 6 Закону України Про виконавче провадження рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Ця норма кореспондується з частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно пункту чотири частини першої статі 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом: зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Останнє звернення щодо виконання судового рішення від 16.10.2021 відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області проігнорував, зазначене рішення не виконав. Неодноразове звернення, про розмір заборгованості, відповідач лише 11.08.2023 (лист №1600-0216-8/59442) надіслав довідку про заборгованість, яка не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки заборгованість за рішенням суду становить 262 080,90 грн, а не 79 528,19 грн., як визначив відповідач. Згідно частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п 'ята статті 11 ЦК). Відповідно до припису частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу ( частину друга статті 509 ЦК). Із припису частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625). Інфляційні збитки, з дня набрання рішенням законної сили, тобто з 16 липня 2021 року, становить за період з 16 липня 2021 по 12 березня 2025 становлять - 146236, 56 грн.; три проценти річних - 28 757 грн. 00 коп. Отже, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 закрито провадження у справі № 440/3559/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в частині позовних вимог щодо визнання дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невиконання судового рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2021 у справі №440/483/21 - неправомірними та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області терміново виконати судове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.10.2021 у справі №440/483/21 в частині виплати заборгованості щомісячного довічного грошового утримання, що становить 262 080 грн. 90 коп. (двісті шістдесят дві тисячі вісімдесят гривень 90 коп.).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про повне задоволення його позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 №686/7081/21 та вказав, що інфляційні збитки, з дня набрання рішенням законної сили, тобто з 16 липня 2021 року, становить за період з 16 липня 2021 по 12 березня 2025 становлять - 146236, 56 грн.; три проценти річних - 28 757 грн. 00 коп. Отже, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 працював на посаді судді Апеляційного суду Полтавської області з 09.04.2002 по 04.11.2010.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 по справі № 440/483/21 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання з 01.01.2012, з 01.04.2012, з 01.07.2012, з 01.10.2012, з 01.12.2012, з 01.01.2013, з 01.12.2013, з 01.09.2015, 01.05.2016, з 01.12.2016 відповідно до довідок, виданих Апеляційним судом Полтавської області від 01.12.2020 №01-46/86/2020, №01-46/81/2020, №01-46/82/2020, №01-46/83/2020, №01-46/84/2020, №01-46/85/20. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання з 01.01.2012, з 01.04.2012, з 01.07.2012, з 01.10.2012, з 01.12.2012, з 01.01.2013, з 01.12.2013, з 01.09.2015, 01.05.2016, з 01.12.2016 відповідно до довідок, виданих Апеляційним судом Полтавської області від 01.12.2020 №01-46/86/2020, №01-46/81/2020, №01-46/82/2020, №01-46/83/2020, №01-46/84/2020, №01-46/85/2020.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2021 по справі № 440/483/21 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишено без задоволення. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 по справі № 440/483/21 - залишено без змін.

Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 25.01.2024 № 1600-0401-5/6299 ОСОБА_1 на виконання рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 по справі № 440/483/21 за період з 03.06.2013 по 31.12.2016 нараховано, але не виплачено 79528,19 грн.

Позивач, вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено на його користь інфляційні збитки в розмірі - 146236, 56 гри. та три проценти річних - 28 757 грн. 00 коп., а всього 174 993 грн. 56 коп., звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивач не заявляв вимог щодо компенсації втрати частини доходів, передбачених Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах відсутні цивільно-правові відносини між позивачем та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, відсутні цивільно-правові порушення з боку відповідача, які мали би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними, у даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, в розумінні статті 625 ЦК України, тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою перерахованої пенсії позивача на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/483/21.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги виходив з приписів частини першої та другої статті 625 Цивільного кодексу України вказуючи, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин приписів статті 625 ЦК України, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною третьою статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Частинами першою, другою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28), від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (пункти 44, 45), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 09.11.2022 у справі № 420/2411/19 (пункт 77)).

Варто наголосити, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а цивільне законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду було сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Вказана правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 у цивільній справі № 6-2759цс15.

Такі висновки щодо застосування статті 625 ЦК України є актуальними та Велика Палата Верховного Суду від таких не відступала.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зазначила, що за змістом частини другої статті 22, статті 1192 ЦК України відшкодування шкоди здійснюється лише за умови доведення розміру заподіяної шкоди. Натомість відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків), порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.

Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту приросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вказує на те, що спірні правовідносини у справі, а саме компенсація пенсіонерам втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, врегульовані спеціальним законом Законом України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», відтак норми статті 625 ЦК України в такому випадку не застосовуються.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.05.2025 року у справі №580/9536/23.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, позивач не заявляв відповідних вимог щодо саме компенсації втрати частини доходів, передбачених Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, позовна заява не вмотивована відповідними підставами, відповідне право не підлягає захисту в межах цієї справи, розгляд якої суд здійснює в межах та на підставі заявлених позивачем вимог.

Враховуючи, що спірні правовідносини врегульовані спеціальним законодавством та на нього не поширюються приписи цивільного законодавства, тому у Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області не виникло перед позивачем грошового зобов`язання у розумінні статті 11 ЦК України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 ЦК України, тому положення статей 549 та 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позов ОСОБА_1 належить залишити без задоволення.

Посилання апелянта на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 №686/7081/21 колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаній справі позивачка була акціонером Відкритого акціонерного товариства (далі ВАТ) «Хмельницький комбінат хлібопродуктів» яка ініціювала вирішення у суді спору з державою про стягнення за рахунок Державного бюджету України вартості неповернутих простих іменних акцій ВАТ «Хмельницький комбінат хлібопродуктів», тому правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у вказаній постанові, не можуть бути застосовані в даному випадку, оскільки спірні правовідносини в них не є тотожними відносинам у справі, що розглядається.

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 по справі № 440/3559/25 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді З.Г. Подобайло І.С. Чалий