Справа № 640/1469/20
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2025-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2025 року м. Чернігів Справа № 640/1469/20

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕ-РО» до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕ-РО» (далі ТОВ «ЛЕ-РО», позивач) 20.01.2020 (відповідно до відбитку штампу на конверті) звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у місті Києві (далі ГУДПС у м.Києві, відповідач), у якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:

- №2 в частині застосування штрафу у розмірі 38306,00 грн. за заниження податку на додану вартість за лютий 2017 року у сумі 30645,00 грн.;

- №2 в частині застосування штрафу у розмірі 41605,00 грн. за заниження податку на прибуток за 2017 рік у сумі 33284,00 грн.;

- №2 щодо визнання завищеної суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, на загальну суму 6338,00 грн. за лютий 2017 року.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що висновки акту перевірки з питань дотримання вимог законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» є помилковими, а винесені податкові-повідомлення рішення підлягають скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.02.2020 справу прийнято до провадження.

На виконання положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 13.12.2022 №2825-ІХ «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» справу №640/1469/20 скеровано до Чернігівського окружного адміністративного суду для розгляду по суті.

Ухвалою суду від 04.04.2025 позовну заяву залишено без руху та надано 10-денний термін з дня вручення копії ухвали суду для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 21.05.2025 суддею Бородавкіною С.В. справу прийнято до провадження.

Ухвалою суду від 21.05.2025 замінено Головне управління ДПС у м. Києві на його правонаступника Головне управління ДПС у місті Києві (код ЄДРПОУ ВП 44116011, вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116), встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позов.

Від відповідача надійшов відзив на позов, у якому зазначено, що під час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, податковий орган діяв у межах повноважень, у порядку та у спосіб, встановлений законодавством України, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Розглянувши подані документи і матеріали, судом встановлено такі обставини.

ТОВ «ЛЕ-РО» зареєстровано в якості юридичної особи, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 177). Позивач у періоді, який перевірявся, був платником податку на додану вартість, податку на прибуток, єдиного внеску, податку з доходів фізичних осіб, військового збору.

На підставі наказу від 20.11.2019 № 3504, виданого ГУ ДПС у у м.Києві, відповідно до пп.78.1.4 п. 78.1 ст.78 Податкового кодексу України, посадовою особою контролюючого органу проведена позапланова невиїзна документальна перевірка ТОВ «ЛЕ-РО» з з питань дотримання вимог податкового законодавства у взаємовідносинах з ТОВ «Трейд Юніверс23» за лютий 2017 року показників декларацій з податку на додану вартість та за 2017 рік показників фінансової звітності з їх відображенням у декларації з податку на прибуток підприємства.

Перевірка проведена в період з 21.11.2019 по 25.11.2019. ТОВ «ЛЕ-РО» належним чином проінформовано про перевірку.

За результатами проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки складено акт від 02.12.2019 №207/26-15-05-02-04/39023788, яким встановлено порушення:

п.44.1 ст.44, п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України від 02.12.2010№2755-VI, зі змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 33284 грн, в тому числі за 2017 рік у сумі 33284 грн;

п.44.1 ст.44, п.п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010№2755-VI, зі змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість за лютий 2017 року у сумі 30645 грн та завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на загальну суму 6338 грн за лютий 2017 року.

Враховуючи вказані висновки, ГУДПС у м.Києві прийняті податкові повідомлення-рішення від 26.12.2019:

№, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 30645,00 грн. та штрафними санкціями - 7661,00;

№2, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток у сумі 33284,00 грн та штрафними санкціями - 41605,00 грн;

№2, яким встановлена сума завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту на загальну суму 6338,00 грн. за лютий 2017 року (а.с. 99-101).

Позивач вважаючи вищезазначені податкові повідомлення-рішення протиправними, звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

У перевіряємий період позивач мав взаємовідносини з ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23», щодо яких встановлено таке.

ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» іменоване надалі «Виконавець» в особі Директора Ковецького В.В., що діє на підставі Статуту, з одного боку, та ТОВ «ЛЕ-РО» надалі «Замовник», в особі директора Бородіної І.О., що діє на підставі Статуту, з другого боку, уклали договір на проведення рекламної кампанії №108 від 30 грудня 2016 року (а.с.11-16).

Відповідно до додатку №01 від 30 грудня 2016 року до Договору №108 від 30.12.16, ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» Виконавець розміщає в період з 01 січня 2017 по 31.01.2017 рекламні матеріали Замовника у м.Київ, відповідно до затвердженої програми;

вартість послуг у січні 2017 складає (з урахуванням ПДВ) 5372,00 грн, в тому числі ПДВ (20%) - 895,33 грн;

Відповідно до додатку №02 від 30 січня 2017 року до Договору №108 від 30.12.2016:

виконавець розміщає в період з 01 лютого 2017 по 28 лютого 2017 рекламні матеріали Замовника у м. Київ, відповідно до затвердженої програми;

вартість послуг у лютому 2017 складає (з урахуванням ПДВ) 5372,00 грн, в тому числі ПДВ (20%) - 895,33 грн (а.с. 17).

Розрахунки по даним Додаткам здійснюються Замовником шляхом перерахунку коштів на рахунок Виконавця, на підставі виставлених рахунків фактур.

ТОВ "ТРЕЙД ЮНІВЕРС23 було виписано рахунки - фактури: сф-0000009/3 від 18.12.2016 (а.с.19), сф-0000009/4 від 18.12.2016 (а.с.20), сф- 0000009/5 від 18.12.2016 (а.с.21), сф-0000030/7 від 03.01.2017 (а.с.22), сф-0000053 від 01.02.2017 (а.с.23) на загальну суму 121896,00 грн., та складено акт надання послуг за підписом директора Кравецького В.В., на загальну суму 22896,00 грн (а.с.24).

ТОВ «ЛЕ-РО» сплатило кошти по рахункам-фактурам на суму 10744,00 грн, що підтверджено платіжними дорученнями №281 від 24.03.2017 та №280 від 24.03.2017 (а.с.52-53).

На неоплачену суму на перевірку надався договір про переведення боргу від 15 лютого 2017 згідно, якого ПП «ПЛАСТ - ПЛЮС», в особі Директора БОЧКАРЬОВА О.Л., ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» в особі Директора Кавецького В.В. та ТОВ «ЛЕ-РО», в особі директора Бородіної І.О., на підставі статей 520-523 Цивільного кодексу України уклали Договір про переведення боргу (а.с.55-57).

Позивач задекларував отримання рекламних послуг на підставі зазначеного договору (а.с.54).

Судом встановлено, що висновок контролюючого органу щодо відсутності реальності здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» ґрунтуються на підставі отриманої інформації, яка відображена в акті перевірки та надана суду (а.с.60-109):

згідно бази даних ІС «Податковий блок» встановлено, що ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» (код 41035532) зареєстроване Виконавчим комітетом Житомирської міської ради Житомирської області 19.12.2016 №0013741. Підприємство знаходиться на обліку в ГУ ДПС у Житомирській області (м. Житомир). Стан платника - 0. платник податків за основним місцем обліку (а.с.156-157).

Основний вид діяльності ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» - 46.90 - неспеціалізована оптова торгівля.

Посадові особи ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» у періоді взаємовідносин з ТОВ «ЛЕ-РО»: директор та головний бухгалтер - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у період з 19.12.2016 по

11.06.2017. Засновники ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» у періоді взаємовідносин з ТОВ «ЛЕ-РО»: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) - 50%; ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) - 50%.

Згідно ІС «Податковий блок» ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» подано до ДПІ останню подану декларацію з податку на додану вартість за березень 2017 року за підписом директора ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ). Податкові декларації з податку на прибуток та фінансові звіти ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» до ДПІ за весь період діяльності підприємства не подавало. Податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку до ДПІ не подавались. Свідоцтво платника ПДВ - анульоване 21.05.2018 (причина анулювання - 22 - ненадання декларацій протягом року).

Слідчим управлінням фінансових розслідувань ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у м.Києві в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000026 від 07.04.2016 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.205, ч.3 ст.212 КК України допитано засновника TOB «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» ОСОБА_2 .

Відповідно до протоколу допиту свідка громадянина ОСОБА_2 від 21.06.2017 встановлено, що до реєстрації та діяльності підприємства ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» (код 41035532) він немає жодного відношення, кошти та особисте майно до статутного фонду підприємства не вносив, статут не затверджував та нікого не уповноважував на такі дії, банківських ключів не отримував, не використовував та нікому не передавав, податкові декларації та іншу звітність не подавав (а.с.134-138).

Основні вимоги до укладання договорів на надання рекламних послуг установлено гл. 63 (ст. 901-907) Цивільного кодексу і Законом від 03.07.96р. №270/96-ВР «Про рекламу».

За договором на надання рекламних послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцю цю послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 Цивільного кодексу).

Замовник - це рекламодавець, тобто особа, яка є замовником реклами для її виробництва та/або поширення. У випадку рекламування окремих видів товарів та послуг у замовника повинні бути дозвільні документи (дозволи, сертифікати, ліцензії).

Виконавець - це розповсюджувач або виробник реклами (залежно від того, які рекламні послуги виступають предметом договору).

Виконавцю рекламних послуг для ведення своєї діяльності ліцензія не потрібна. Але йому слід включити цей вид діяльності у свої дані, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців і громадських формувань.

Згідно із КВЕД до рекламних видів діяльності відносяться види з кодами:

73.1 - рекламна діяльність;

- рекламні агентства;

- посередництво в розміщенні реклами в ЗМІ.

Згідно бази даних ІС «Податковий блок» встановлено, що ТОВ «ТРЕЙД ЮНІВЕРС23» (код 41035532) має наступні КВЕДи видів діяльності, а саме:

38.11 - збирання безпечних відходів;

- оброблення та видалення безпечних відходів;

39.00 - інша діяльність щодо поводження з відходами;

- монтаж водопровідних мереж, систем опалення та кондиціонування;

43.29 - інші будівельно - монтажні роботи;

46.19 - діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту;

46.38 - оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, . подібними і молюсками;

46.90 - неспеціалізована оптова торгівля;

49.41- вантажний автомобільний транспорт;

52.24 - транспортне оброблення вантажів.

Встановлені дані і факти, на думку відповідача, доводять неможливість вищезгаданих господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Суд вважає такі висновки контролюючого органу законними та обґрунтованими, з огляду на такі норми права та правові висновки Верховного суду.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.75.1. ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до норм підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, "витрати" - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а "господарська діяльність" - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об`єкт оподаткування податком на прибуток визначений у статті 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

В силу приписів абзацу 1 пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, наведені правові норми ПК України дозволяють платнику податку формувати витрати у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

В свою чергу за визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, "податковий кредит" - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту "а" пункту 198.1, пунктів 198.2, 198.3 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов`язкові реквізити, перелік яких наведений у пункту 201.1 статті 201 ПК України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності суд приходить до висновку, що ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: відсутність зв`язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність реальних поставок), відсутність податкової правосуб`єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає й те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

За приписами норм пунктів 44.1, 44.2, 44.3 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Юридичні особи - платники єдиного податку, які відповідають критеріям, визначеним підпунктом 3 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу, ведуть спрощений бухгалтерський облік доходів та витрат з метою обрахунку об`єкта оподаткування за методикою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Визначення первинного документу та загальні вимоги до оформлення первинних документів містяться в Законі України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-ХІV (далі - Закон України від 16 липня 1999 року №996-ХІV) та в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704.

Згідно частини 1 статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-ХІV).

В свою чергу, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку (частина 3 статті 9 цього Закону).

При цьому, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим, відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Дана правова позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду України, які викладені у його постановах від 27 червня 2017 року у справі № 808/1062/14, від 14 березня 2017 року у справі № 826/757/13-а, Верховного Суду, зокрема у постанові від 06 лютого 2018 року № К/9901/5042/17.

Умовами реалізації права платника на формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах власної господарської діяльності платника податку та наявність первинних документів оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства, на підтвердження факту понесення витрат на їх придбання.

При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Необґрунтована податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій замовника та виконавця для штучного створення умов бюджетного відшкодування.

Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку. З`ясовуючи обставини реальності вчинення господарської операції, слід ретельно перевіряти доводи контролюючого органу про фактичне нездійснення господарської операції, викладені в актах перевірки або зафіксовані іншими доказами.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Також платник податків при виборі контрагента та укладенні з ним договорів має керуватись і належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій, зокрема, формування витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, платник повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Недоведеність фактичного здійснення господарської операції позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, та незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. При цьому, відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 15.05.2020р. у справі № 823/1538/16, адміністративне провадження № К/9901/37781/18.

Одночасно, наявність у платника податкової накладної є обов`язковою, але не вичерпною підставою для визначення правильності формування податкового кредиту, адже правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит можуть мати лише реально вчинені господарські операції з придбання товарів (послуг) із метою використання таких товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства, а не саме лише оформлення відповідних документів.

Формальна наявність договору, видаткових накладних, рахунків на оплату тощо, за встановлених у справі обставин, не є достатнім та беззаперечним документальним підтвердженням фактичного виконання договірних відносин, і не дає можливості суду дійти обґрунтованого й переконливого висновку про фактичне проведення господарських операцій. Первинні документи, зокрема, податкові накладні, не можуть бути свідченням фактичного виконання операцій з поставки за наявності у справі обставин, які виключають можливість такої поставки між суб`єктами.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 15.05.2020р. у справі № 823/1538/16, адміністративне провадження №К/9901/37781/18.

Таким чином, факт отримання позивачем робіт/послуг від контрагента не підтверджено належними первинними документами, які б розкривали зміст операції та рух активів у процесі її здійснення, що є обов`язковою умовою для визнання господарських операцій товарними.

Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20.01.2016 року у справі за позовом ПАТ «МТС Україна» до Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

При цьому, висловлюючи позицію щодо оцінки доданих до матеріалів справи пояснень посадових осіб платника податків - постачальника товарів (послуг), Верховний Суд України вказав, що сам факт того, що на момент розгляду справи щодо офіційних осіб контрагентів не було постановлено вироків, не може спростовувати достовірність їх пояснень відносно характеру укладених угод і фактичного здійснення за цими угодами операцій.

Суд зазначає, що згідно правового висновку Верховного суду України, податкові накладні, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатись належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами.

Більше того, слід зазначити, що на момент розгляду адміністративної справи судами не було постановлено вироків щодо офіційних осіб контрагентів позивача, однак це не може спростовувати достовірність пояснень таких осіб відносно характеру укладених угод і фактичного здійснення за цими угодами операцій.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.03.2020р. у справі № 826/9563/17.

Крім цього, про відсутність факту здійснення господарської операції може свідчити, зокрема те, що результати, відображені у даних податкового обліку будь-кого з учасників господарської операції, фактично не настали внаслідок відсутності відповідних дій будь-кого з учасників такої операції (наприклад, відображення отримання послуг без їх фактичного надання або в разі їх надання іншою особою, ніж та, що вказана у даних податкового обліку чи первинних документах; імітація купівлі товару в особи, яка ніколи його не продавала тощо).

Як встановлено приписами Податкового кодексу України, підставами для віднесення до складу сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені у разі фактичного здійснення господарської операції, якщо вона спричинила реальні зміни майнового стану платника податків. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Вищевикладене узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 19.05.2020р. у справі № №813/2488/14, адміністративне провадження №К/9901/19273/18.

Також, суд зазначає, що Верховний Суд у постановах від 07.11.2019р. у справі №440/422/19 та від 20.12.2019р. у справі №826/16776/18 зазначив, що наявність у платника податку первинних документів, які не мають дефекту форми, не є безумовною підставою для визнання за платником податку права на податковий кредит. Обов`язковою умовою є достовірність цих документів. Якщо документи складені від імені суб`єкта підприємницької діяльності (юридичної особи), створеного з метою фіктивного підприємництва, вони не можуть бути підставою бухгалтерського та/чи податкового обліку, оскільки статус нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Відповідно, вчинені під час здійснення нелегальної діяльності операції не можуть бути легалізовані, а їх відображення у бухгалтерському та податковому обліках не може надавати встановлені законом податкові вигоди.

Відтак, оцінивши повноту, характер, об`єктивність та юридичне значення конкретних фактичних обставин справи, врахувавши ненадання усіх документів, які за звичайною діловою практикою супроводжують здійснення такого роду операцій та у сукупності з первинними документами підтверджують їх виконання, не підтвердження у контрагента матеріально-технічної можливості здійснювати обумовлені домовленістю із позивачем зобов`язання, у сукупності із виявленими фактами фіктивної діяльності контрагента, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем документи не підтверджують надання послуг на користь позивача, що унеможливлює розцінювати їх як належні, достатні та достовірні докази придбання позивачем обумовленими господарським договором товарів, робіт (послуг).

Таким чином, оскільки позивачем не спростовано належними та допустимими доказами факт реальної зміни матеріального та грошового стану контрагента, а первинні документи, які надані до суду, свідчать лише про факт оформлення господарської операції для заниження бази оподаткування позивача, суд приходить до висновку про правомірність висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки.

Суд звертає увагу, що несприятливі наслідки недостатньої обережності у підприємницькій діяльності покладаються на особу, якою укладено відповідні правочини, та не можуть бути перенесені на бюджет шляхом зменшення податкових зобов`язань та провадження необґрунтованих виплат. У випадку недобросовісності контрагентів, покупець несе ризик своєї бездіяльності не лише по виконанню господарсько-правових зобов`язань, але і в рамках податкових правовідносин, позаяк в силу вимог податкового законодавства позбавляється можливості скористатися пільговим порядком обчислення бази оподаткування у зв`язку з відсутністю належним чином оформлених первинних документів.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд вважає, що відповідач при винесені оскаржуваних податкових повідомлень-рішень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно та своєчасно.

Одночасно, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно із частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, підстави винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕ-РО» до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 07 липня 2025 року.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕ-РО» (, пр.Ватутіна, буд.4, кв.61).

Відповідач: Головне управління ДПС у м.Києві (код ЄДРПОУ ВП 44116011, вул. Шолуденка, 33/19,м.Київ, 04116).

Суддя С.В. Бородавкіна