Справа № 420/28145/23
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2025-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 липня 2025 року

м. Київ

справа №420/28145/23

адміністративне провадження №К/990/32891/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білак М.В.,

суддів: Желєзний І.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження питання про зупинення провадження у справі № 420/28145/23 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Херсонської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області, про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, завданої неконституційним актом, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Херсонської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області, у якому просила стягнути з Держави Україна в особі Херсонської обласної прокуратури на її користь матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного частиною третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру», завдану застосуванням положеннями другого речення абзацу 3 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, що визнані неконституційними, за період з 01 жовтня 2019 року по 31 травня 2020 року у розмірі 247074,00 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2024 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Офіс Генерального прокурора, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати за період з 01 жовтня 2019 року по 31 травня 2020 року 238488,00 грн (двісті тридцять вісім тисяч чотириста вісімдесят вісім гривень). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, Офіс Генерального прокурора звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за скаргою касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2024 року

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 березня 2025 року для розгляду справи № 420/28145/23 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Білак М.В., суддів: Желєзного І.В., Мельник-Томенко Ж.М.

Як встановлено з матеріалів справи, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що діями та рішенням Держави України було порушено право власності позивачки (правомірні очікування на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованої частиною третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» за період роботи у органах прокуратури, не були реалізовані Державною Україною), чим завдано майнову шкоду актом, що визнаний неконституційним. Суди наголосили, що відсутність відповідного закону не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за шкоду, заподіяну особі актами і діями, що визнані неконституційними, і це не має унеможливлювати захист прав, які гарантовані Конституцією України.

Касаційне провадження за скаргою Офісу Генерального прокурора відкрито на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статі 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Так, у касаційній скарзі скаржник вказує на неврахування судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень висновку Верховного Суду щодо застосування статті 56 Конституції України, статті 174 Цивільного кодексу України, висловленого у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21. В обґрунтування пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості (неможливості) застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 152 Конституції України як норми прямої дії задля відшкодування шкоди, яка настала у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 13 вересня 2023 року у справі № 8-р(ІІ)/23, та незастосування пункту 2 та додатку № 2 до постанови № 505.

Суд уважає за доцільне ініціювати питання про зупинення провадження у цій справі, з огляду на таке.

На розгляді об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду перебуває справа № 160/6949/20, правовідносини в якій подібні до цієї справи. Правові висновки об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зроблені за результатами розгляду справи № 160/6949/20, матимуть значення для правильного вирішення цієї справи.

Передаючи справу № 160/6949/20 на розгляд об`єднаної палати Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду констатував, що аналіз судових рішень Верховного Суду у спорах про відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами свідчить, що висновки щодо застосування частини третьої статті 152 Конституції України неоднакові, правові позиції відрізняються різними теоретичними підходами до розуміння правової природи рішень Конституційного Суду України, їх дії в часі. За позицією значної кількості постанов суду, рішення Конституційного Суду України про неконституційність застосованих судами першої та/або апеляційної інстанцій положень нормативно-правового акта не є підставою для скасування Верховним Судом рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій, оскільки в такому разі суд має застосовувати положення закону, який хоча і визнаний неконституційним, проте був чинним на момент існування спірних правовідносин. Між тим, існує й інша позиція Верховного Суду з вказаного питання. Отже, Суд дійшов висновку, що є потреба в узагальненні судової практики та напрацюванні єдиного підходу до розгляду подібних спорів.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 236 КАС України суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення у справі № 160/6949/20 має суттєве значення для повного та об`єктивного розгляду справи № 420/28145/23, відтак, провадження у даній справі необхідно зупинити до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у справі № 160/6949/20.

Керуючись статтями 248, 236 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційні провадження у справі № 420/28145/23 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Херсонської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області, про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, завданої неконституційним актом до набрання законної сили рішенням об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №160/6949/20.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак

І.В. Желєзний

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду