Справа № 520/5476/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 р. Справа № 520/5476/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Любчич Л.В. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.06.2024, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків, по справі № 520/5476/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправними та скасування наказів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту відповідач), про визнання протиправними та скасування наказів, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 № 6663 від 27.03.2023 про призначення службового розслідування в частині, що стосується ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Військової частини НОМЕР_1 № 15543 від 27.07.2023 про результат службового розслідування в частині, що стосується ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року у справі №520/5476/24 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів.

Позивач, не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та суперечливі висновки суду першої інстанції, що призвело до прийняття судового рішення, яке не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, просив суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року у справі №520/5476/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачем вказано, що залишення місця несення служби 25.03.2023 позивачем, було пов`язане із тим, що останній будучи водієм, отримав бойове завдання та мав йти його виконувати із зброєю в руках, в той час як не проходив жодних навчань та перекваліфікації, не вміє володіти зброєю, не проходив навчань для ведення бойових дій в населених пунктах. З даного приводу ним було написано ряд рапортів, на які не отримано відповідей, а також разом з іншими військовослужбовцями подана колективна заява про вчинення кримінального правопорушення командуванням ВЧ НОМЕР_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань в м. Полтава.

На переконання позивача, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, що свідчать про грубе порушення Порядку № 608 під час проведення службового розслідування, а саме:

- не було залучено безпосереднього начальника ОСОБА_1 під час проведення службового розслідування, про що зазначено у другому реченні пункту 12 Розділу III Порядку № 608, в той час як складання службової характеристики ОСОБА_1 . ОСОБА_2 не свідчить про його безпосередню участь у розслідуванні дисциплінарного правопорушення;

- під час проведення службового розслідування порушено вимоги п. 1 Розділу IV Порядку № 608, зокрема, комісією не було встановлено всіх обставин, які сприяли тому, що ОСОБА_1 покинув місце розташування, адже з поданих позивачем рапортів 29.03.2023 та 21.04.2023 вбачається, що останній не переховувався та надавав відносно себе в рапортах контактну інформацію, намагаючись врегулювати наявний конфлікт. При цьому, позивач зауважує, що наказ командира ВЧ НОМЕР_1 № 15543 про затвердження результатів службового розслідування винесено лише 27.07.2023, тобто через чотири місяці з дня призначення, однак за весь цей час командування не намагалось зв`язатися з ним та не розглянуті подані ним звернення;

- порушено вимоги п.3 Розділу IV Порядку № 608 під час проведення службового розслідування, оскільки позивача не повідомлено про початок проведення службового розслідування, не ознайомлено із його правами та обов`язками під час проведення службового розслідування, не було надано можливості надати свої усні та/або письмові пояснення, зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування;

- зміст акту службового розслідування не відповідає вимогам, які встановлені в п. 3 Розділу V Порядку № 608, зокрема, в акті неправильно встановлено причинний зв`язок між діями Позивача та подією, адже залишенню місця служби сприяло видання завідомо злочинних наказів командуванням ВЧ НОМЕР_1 ;

- службове розслідування ґрунтується на доказах, достовірність яких неможливо встановити, зокрема, пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були відібранні із порушенням вимог чинного законодавства та не відповідають жодним стандартам доказування, з огляду на те, що відсутні дані про фіксування розмови технічними засобами запису, немає документів, які підтверджують особу свідків, а також неможливо встановити чи вказані свідки дійсно перебували на виконанні бойового завдання разом з позивачем, в той час коли такі покази є неповними та отримані поза межами строків службового розслідування;

- службове розслідування проведено із порушенням строків, встановлених ч. 3 ст. 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, оскільки останній день місячного строку службового розслідування припадає на 27.04.2023, тоді як службове розслідування було закінчено 27.07.2023, що вбачається зі змісту акту службового розслідування та наказу про результати службового розслідування № 15543 від 27.07.2023;

- наказ про призначення службового розслідування та наказ про затвердження результатів службового розслідування був прийнятий неуповноваженою особою полковником ОСОБА_5 , виходячи з того, що згідно з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань командиром ВЧ НОМЕР_1 є ОСОБА_6 . При цьому, будь-які відомості про ОСОБА_7 як керівника ВЧ НОМЕР_1 або підписанта відсутні в Єдиному державному реєстрі, він не є особою, уповноваженою видавати накази про проведення службового розслідування та накази про результати проведення службового розслідування;

- наказ про результати службового розслідування №15543 від 27.07.2023, на думку позивача, породив внесення відомостей до ЄРДР (витяг із ЄРДР від 18.08.2023 № 0000277) та початок досудового розслідування відповідно до положень ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку з чим наказ № 625 від 18.08.2023 породжує правові наслідки для Позивача і відтак є рішенням у розумінні статті 19 КАС України, у зв`язку з чим може бути самостійним предметом судового розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із доводами приведеної апеляційної скарги відповідачем подано до суду апеляційної інстанції письмовий відзив, в якому він просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважають дане рішення суду законним та обґрунтованим.

У відповідності до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що справа судом розглянута за правилами спрощеного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, який відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на норми частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2023 №152 молодший сержант за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , був зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №6663 від 27.03.2023 за фактом самовільного залишення військової частини 25.03.2023 молодшим сержантом ОСОБА_1 призначено службове розслідування.

За результатом проведення службового розслідування складено акт службового розслідування, згідно якого молодший сержант ОСОБА_1 без поважних причин самовільно залишив місце несення служби 25.03.2023 в умовах воєнного стану.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2023 №15543 призначено вирішення питання, щодо притягнення або не притягнення до дисциплінарної відповідальності молодшого сержанта ОСОБА_1 , за порушення вимог ст. ст. 11, 12, 16, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкласти до його повернення на військову службу військової частини НОМЕР_1 . Помічнику командира частини з фінансово- економічної роботи - начальнику фінансово- економічної служби визначено згідно пункту 5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260, старшому водію 4 мотопіхотної роти НОМЕР_2 мотопіхотного батальйону у військової частини НОМЕР_1 молодшому сержанту ОСОБА_1 призупинити виплату грошового забезпечення з 25.03.2023, а також не виплачувати йому премію за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі, не виплачувати додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі. Заступнику командира частини з морально- психологічного забезпечення-начальнику відділення морально-психологічного забезпечення Військової частини НОМЕР_1 визначено направити копію матеріалів цього службового розслідування до органів досудового розслідування для прийняття правового рішення, щодо порушення кримінального провадження, за фактами, виявленні в ході проведення службового розслідування протягом 10 діб з дати підписання наказу командира частини про затвердження його результатів.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2023 №212 відповідно до підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі), нижчепойменованих осіб солдатського та сержантського складу, які виведені в розпорядження наказом командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади від 03 квітня 2023 року № 93-рс, увільнено від займаних посад та зараховано в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 , утримуючи у списках особового складу військової частини, з 03 квітня 2023 року: молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , старшого водія 4 мотопіхотної роти НОМЕР_2 мотопіхотного батальйону, у зв`язку з самовільним залишенням частини.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.08.2023 №625 увільнено від займаних посад та призупинено військову службу, дію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України: молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , колишнього старшого водія 4 мотопіхотної роти НОМЕР_2 мотопіхотного батальйону, який 25 березня 2023 року самовільно залишив військову частину згідно ЄРДР від 18 серпня 2023 року № 0000277 - з 18 серпня 2023 року.

Не погоджуючись з оскаржуваними рішеннями, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача, протилежного судовим розглядом не встановлено та позивачем не доведено, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб, правил внутрішнього порядку у військовій частині визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджено Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі по тексту Статут ЗСУ).

Відповідно до статті 3 Статуту ЗСУ військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 9 Статуту ЗСУ військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 11 Статуту ЗСУ необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Положеннями статей 26 та 27 Статуту ЗСУ передбачено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від інших видів відповідальності за ці правопорушення.

Відповідно до статті 49 Статуту ЗСУ військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Спеціальним нормативним актом в сфері регулювання відносин при проходженні військової служби є Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі по тексту Дисциплінарний статут ЗСУ), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

За приписами статей 4 та 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:

- додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;

- бути пильним, зберігати державну таємницю;

- додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;

- виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;

- поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;

- не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

За стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".

Діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється не кількістю накладених ним дисциплінарних стягнень, а виконанням обов`язків з додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України, повним використанням дисциплінарної влади для наведення порядку і запобігання порушенням військової дисципліни.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.

Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.

Статтею 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Згідно зі статями 83-85 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником).

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Відповідно до частини першої статті 86 Дисциплінарного статуту ЗСУ якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 №608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України.

Пунктом 1 розділу II Порядку №608 передбачено випадки, коли може призначатися службове розслідування, а саме у разі:

- невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;

- невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;

- неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;

- дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;

- втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;

- порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;

- недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;

- внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;

- повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;

- скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.

Передбачено також, що службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Пунктом 3 розділу II Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

З аналізу приведених приписів вбачається, що службове розслідування призначається та проводиться з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини військовослужбовця.

Із матеріалів справи колегією суддів встановлено, що згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2023 №152 молодший сержант за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , був зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 46 том 1).

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №6663 від 27.03.2023 за фактом самовільного залишення військової частини 25.03.2023 молодшим сержантом ОСОБА_1 призначено службове розслідування (а.с. 52, 155 том 1).

Аркушем доведення до особового складу наказу командира Військової частини НОМЕР_1 про призначення службового розслідування від 27.03.2023 №6663 у графі розпис про ознайомлення позивача міститься відмітка «СЗЧ» (а.с. 44, 154 том 1).

За наслідками проведеного службового розслідування складено акт про службове розслідування від 27.07.2023 (а.с. 39-41, 144-149 том 1).

Відповідно до вказаного акту в ході проведення службового розслідування встановлено, що 25.03.2023 о 09:00 молодший сержант ОСОБА_1 вибув з пункту постійної дислокації Військової частини НОМЕР_1 до району бойових дій. До району бойових дій молодший сержант ОСОБА_1 (без зброї) не прибув. Без поважних причин самовільно залишив місце розташування 4 мотопіхотної роти НОМЕР_2 мотопіхотного батальйону Військової частини НОМЕР_1 біля АДРЕСА_1 . На телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає, місце знаходження його невідоме, прийняті заходи щодо розшуку ніяких результатів не дали. Мобільний телефон військовослужбовця вимкнений, за місцем реєстрації не з`являвся. Майно та зброя в наявності.

Отже, службовим розслідуванням встановлено, що молодший сержант ОСОБА_1 відсутній на службі з 25.03.2023 по теперішній час в умовах воєнного стану перебуває поза межами Військової служби НОМЕР_1 тривалістю понад 10 (десять) днів.

За висновками службового розслідування у діях військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_1 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2023 №15543 (а.с. 43, 151-153 том 1) про результати службового розслідування вирішено питання щодо притягнення, або не притягнення до дисциплінарної відповідальності молодшого сержанта ОСОБА_1 за порушення вимог ст.ст. 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України відкласти до його повернення на військову службу Військової частини НОМЕР_1 .

Поряд з цим, вказаним наказом заступнику командира частини з морально-психологічного забезпечення-начальнику відділення морально-психологічного забезпечення Військової частини НОМЕР_1 визначено направити копію матеріалів цього службового розслідування до органів досудового розслідування для прийняття правового рішення, щодо порушення кримінального провадження, за фактами, виявленні в ході проведення службового розслідування протягом 10 діб з дати підписання наказу командира частини про затвердження його результатів.

Тобто з приведеного вище вбачається, що в ході проведення службового розслідування встановлено факт відсутності позивача за місцем несення служби в умовах воєнного стану тривалістю понад 10 (десять) днів. Водночас, з огляду на відсутність позивача за місцем несення служби, рішення про притягнення чи не притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності відкладено до повернення останнього на місце несення служби.

Отже, за результатами проведеного службового розслідування було відкладено вирішення питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності .

Тобто у даній справі оскаржуються накази про призначення відносно нього службового розслідування та про затвердження результатів службового розслідування, за якими позивача не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності

У свою чергу, за приписами пунктів 1 розділів V та VI Порядку № 608 передбачено, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, а за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Отже, завершальним етапом проведення службового розслідування, якщо вина військовослужбовця доведена, є рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, а оскарженню підлягають саме ті рішення, які створюють для особи правові наслідки.

Таким чином, оскільки за обставинами даної справи позивача не було притягнено до дисциплінарної відповідальності, колегія суддів вважає, що оскаржувані позивачем накази про призначення службового розслідування та про його результати, самі по собі не створюють безпосередньо для позивача будь-яких правових наслідків.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що наказ про результати службового розслідування №15543 від 27.07.2023 породив внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення позивачем (витяг із ЄРДР від 18.08.2023 № 0000277), у зв`язку з чим такий наказ породжує правові наслідки для позивача і тому може бути самостійним предметом судового розгляду в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Так, за приписами частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Аналогічні приписи закріплені і у пункті 6 розділу VI Порядку №608.

Частина третя статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначає, що командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом.

З приведеного вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 15543 "Про результати службового розслідування" від 27.07.2023 на виконання положень статті 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ командиром військової частини вирішено повідомити орган досудового розслідування про наявні ознаки вчинення кримінального правопорушення, за фактами, виявленими в ході проведення службового розслідування.

В той же час, встановлені в ході службового розслідування обставини та прийняте рішення щодо повідомлення органу досудового розслідування вчинено на виконання визначених Дисциплінарного статуту ЗСУ обов`язків командира військової частини та жодним чином не свідчать про доведеність вини осіб у вчиненні кримінального правопорушення, або про притягнення їх до будь-якого із видів дисциплінарної відповідальності.

При цьому, колегія суддів зауважує, що питання визнання винуватості осіб у вчиненні кримінального правопорушення, в тому числі, за ознаками передбаченими статтею 407 Кримінального кодексу України, віднесено до компетенції відповідного суду за результатами розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань. Відповідний порядок закріплено у Кримінальному процесуальному кодексі України.

Окрім того, за приписами пункту 2 частини другої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Відтак, питання наявності або відсутності ознак кримінального правопорушення не віднесено до компетенції адміністративних судів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржувані у даній справі накази не містять вказівки про притягнення позивача до будь-якого виду дисциплінарної відповідальності.

Між тим, пункт 3 резолютивної частини оспорюваного наказу щодо повідомлення органу досудового розслідування про наявні ознаки кримінального правопорушення, відповідає вимогам статті 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ, оскільки саме на командира військової частини покладено обов`язок письмово повідомити орган досудового розслідування про виявлені ознаки кримінального правопорушення, в той час як лише в межах кримінального провадження вирішується питання про наявність в діях осіб складу кримінального правопорушення.

Отже, колегія суддів вважає, що оспорюваний наказ № 15543 від 27.07.2023 в частині повідомлення органу досудового розслідування про факти виявлені в ході проведення службового розслідування, є правомірним.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що не було залучено безпосереднього начальника ОСОБА_1 під час проведення службового розслідування, що є порушенням пункту 12 Розділу III Порядку № 608, колегія суддів вважає безпідставним, виходячи з наступного.

Так, згідно пункту 12 розділу ІІІ Порядку №608 визначено, що до участі у проведенні службового розслідування заборонено залучати осіб, які є підлеглими військовослужбовця, стосовно якого проводиться службове розслідування, осіб, які брали участь у правопорушенні або особисто зацікавлені у результатах розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

При цьому, за приписами пункту 5 розділу ІІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено комісії або військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Згідно з приписами пункту 3 розділу ІІІ Порядку №608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Таким чином, службове розслідування стосовно військовослужбовця рядового складу може бути проведено на підставі наказу однією особою (в тому числі, особисто командиром (начальником), прямим командиром (начальником) або військовослужбовцем сержантського (старшинського) складу) чи у складі комісії з проведення службового розслідування. Тобто саме в наказі про призначення службового розслідування визначається склад комісії яка проводитиме розслідування.

У свою чергу, за приписами пункту 12 розділу ІІІ Порядку №608 вказано, що службове розслідування проводиться за участі безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, однак не зазначено про те, що такий керівник має входити до складу членів комісії.

Як встановлено судовим розглядом, службове розслідування стосовно позивача проведено на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.03.2023 №6663 (а.с. 52 том 1), комісією у складі: голови комісії - старшого оперативного чергового відділення бойового управління командного пункту штабу підполковника ОСОБА_8 та членів комісії - заступника командира з морально-психологічного забезпечення роти вогневої підтримки НОМЕР_4 мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_9 та офіцера-психолога реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_10 .

Визначений склад комісії, що проводила службове розслідування стосовно позивача, не порушує заборон, встановлених пунктом 12 розділу ІІІ Порядку №608.

В ході проведення службового розслідування командиром роти 2 мпб 4 мпб Військової частини НОМЕР_1 було надано службову характеристику старшому водію 4 мотопіхотної роти НОМЕР_2 мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

Отже, безпосередній начальник позивача приймав участь у службовому розслідуванні.

Зауваження позивача про те, що надання характеристики це не участь у проведенні розслідування та є порушенням пункту 12 розділу ІІІ Порядку №608, колегія суддів не приймає до уваги, адже приписами приведеного пункту не вказано про те, що такий керівник має входити до складу комісії, яка здійснює розслідування.

Таким чином, вищевказані посилання позивача є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що під час проведення службового розслідування було порушено вимоги пункту 3 Розділу IV Порядку № 608, оскільки позивача не повідомлено про початок проведення службового розслідування, не ознайомлено із його правами та обов`язками під час проведення службового розслідування, не було надано можливості надати свої усні та/або письмові пояснення, зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, колегія суддів зазначає наступне.

Так, пунктом 3 розділу IV Порядку №608 передбачено права військовослужбовця, стосовно якого проводиться службове розслідування: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

З метою забезпечення вказаних прав військовослужбовця пунктом 2 розділу IV Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, зокрема, наділені правом: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді.

Дійсно, матеріали справи не містять доказів ознайомлення позивача із оскаржуваними наказами, втім, колегія суддів зазначає, що наслідками службового розслідування позивача не притягненого до будь-якого виду відповідальності, при цьому відсутність на службі з 25.03.2023 не оспорено самим позивачем.

Разом з тим, судовим розглядом не встановлено відмови з боку відповідача позивачу у реалізації вказаних прав, передбачених пунктом 3 розділу IV Порядку №608.

Щодо зауважень позивача про відсутність відповідей на його рапорти, якими він мав намір врегулювати конфлікт, колегія суддів зазначає, що надсилання вказаних рапортів не спростовує фактичну відсутність позивача за місцем служби, у зв`язку з чим саме і проводилось службове розслідування.

З приводу посилань апеляційної скарги позивача на те, що накази про призначення службового розслідування та про затвердження результатів службового розслідування було прийнято не уповноваженою особою, про яку відсутні відомості у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, колегія суддів наводить наступне.

Так, накази про призначення службового розслідування та затвердження результатів службового розслідування було винесено командиром Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_11 .

Відповідно до наказу Військової частини НОМЕР_1 №6 від 05.01.2023 (а.с. 169 том 1) полковник ОСОБА_11 , призначений наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 29 жовтня 2022 року № 982 на посаду командира Військової частини НОМЕР_1 .

Таким чином, ОСОБА_11 , як командир Військової частини НОМЕР_1 , уповноважений на прийняття наказів про призначення службового розслідування та про затвердження результатів службового розслідування.

Водночас, щодо зауважень позивача про те, що дані про відповідного командира відсутні у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, слід зазначити, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року у справі №160/5292/19 (а.с. 172-175 том 1) виключено запис про включення відомостей про Військову частину НОМЕР_1 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Також, у відповідності до довідки про взяття на облік платника податків, відомості щодо якого не підлягають включенню до Єдиного державного реєстру від 31.01.2023 №001 (а.с. 170 том 1) ОСОБА_11 значиться керівником Військової частини НОМЕР_1 .

З приведеного вище, колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на відсутність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань будь-яких відомостей про ОСОБА_11 , як керівника Військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з чим останній не є особою, уповноваженою видавати накази про проведення службового розслідування та результати проведення службового розслідування.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що під час проведення службового розслідування порушено вимоги пункту 1 Розділу IV Порядку № 608, в частині не встановлення всіх обставин, що сприяли залишенню позивачем місця несення служби та те, що з метою врегулювання конфлікту останній подавав відповідачу рапорти, які залишені без розгляду, колегія суддів наводить наступне.

Відповідно до пункту 1 розділу IV Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

Як вбачається з акту службового розслідування, в ході розслідування встановлено, що позивач в умовах воєнного стану з 25.03.2023 по теперішній час перебуває поза межами Військової служби НОМЕР_1 , тобто відсутній на службі тривалістю понад 10 (десять) днів. Вказані обставини позивачем не оспорюються.

Між тим, посилання позивача на неврахування відповідачем рапортів 29.03.2023 та 21.04.2023, які вказують, що позивач намагався врегулювати наявний конфлікт, колегія суддів вважає безпідставними, адже подача рапортів не виключає обставину відсутності позивача на службі та жодним чином не впливає на існування обставини самовільного залишення позивачем місця несення служби.

З приводу тверджень позивача про те, що зміст акту службового розслідування не відповідає вимогам, які встановлені в пункті 3 Розділу V Порядку № 608, зокрема, в акті неправильно встановлено причинний зв`язок між діями позивача та подією, адже залишенню місця служби сприяло видання завідомо злочинних наказів командуванням Військової частини НОМЕР_1 , колегія суддів наводить наступне.

Згідно з пунктом 1 розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Так, у пункті 3 Розділу V Порядку № 608 визначено, що в описовій частині акту службового розслідування зазначаються:

- посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування;

- неправомірні дії військовослужбовця;

- зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є);

- вина військовослужбовця;

- причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась;

- вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено;

- причини та умови, що сприяли правопорушенню;

- заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

Тобто саме в акті службового розслідування визначається причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась.

Доводячи порушення пункту 3 Розділу V Порядку № 608 позивач вказує, що його дії щодо залишення місця несення служби були зумовлені виданням завідомо злочинного наказу командуванням Військової частини НОМЕР_1 .

З цього приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у статтях 16 та 17 Розділу 1 Частини I Статуту ЗСУ визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

На військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України.

За приписами статті 30 Розділу 1 Частини I Статуту ЗСУ начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Частинами другою та третьою статті 37 Розділу 1 Частини I Статуту ЗСУ передбачено, що військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Згідно з приписами статті 6 Розділу 1 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

З приведеного вбачається, що у разі неможливості невиконання відданого військовослужбовцю наказу, останній повинен доповісти про неспроможність виконання останнього, або вказати, що такий наказ є явно злочинний.

Як повідомляє позивач в апеляційній скарзі, він відмовився виконувати явно злочинний наказ, у зв`язку з чим самовільно залишив місце несення служби.

Однак, жодний із приведених вище нормативно-правових актів не містить приписів про те, що у разі віддання військовослужбовцю явно злочинного наказу, останній має самовільно залишити місце несення служби.

Доказів того, що позивач до моменту залишення місця несення служби (до 25.03.2023) повідомив про віддання йому явно злочинного наказу, матеріали справи не містять, тоді як звернення із колективною заявою (а.с. 64-69 том 1) до територіального управління ДБР у місті Полтава відбулося вже 31.03.2023, і після вказаної заяви позивач не повернувся до місця несення служби.

Твердження апеляційної скарги позивача про те, що службове розслідування ґрунтується на доказах, достовірність яких неможливо встановити, зокрема, пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , колегія суддів не бере до уваги, виходячи з наступного.

За приписами пункту 2 розділу ІV Порядку № 608 визначено, що особи, які проводять службове розслідування, мають право, зокрема:

- отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані);

- за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді;

- ознайомлюватися з необхідними документами, за потреби - знімати з них (отримувати) копії та долучати до матеріалів службового розслідування.

Тобто приписи приведеного пункту надають право отримувати в ході службового розслідування пояснення, які можуть бути надруковані, а також можуть за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді. Отже вказані приписи не забороняють опитувати осіб та в подальшому оформляти їх пояснення у письмовому вигляді.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснення у свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 157, 158 том 1) були відібрані в телефонному режимі в присутності двох свідків.

Вказані свідки підтвердили факт самовільного залишення позивачем військової частини, що не спростовує позивач.

У зв`язку з відсутні підстав визнавати приведені докази неналежними чи недостовірними.

Щодо тверджень апеляційної скарги позивача про те, що службове розслідування проведено із порушенням строків, колегія суддів наводить наступне.

Так, за приписами частини третьої статті 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

У відповідності до статті 87 Дисциплінарного статуту ЗСУ дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

За положеннями абзацу 2 пункту 3 розділу ІІІ Порядку №608 визначено, що днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акту службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.

Згідно пункту 13 розділу ІІІ Порядку №608 службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.

Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.

Отже, службове розслідування не може тривати більше ніж два місяці, з урахуванням його продовження .

При цьому, згідно з пунктом 14 розділу ІІІ Порядку №608 до строку службового розслідування не зараховується час перебування військовослужбовця, стосовно якого проводиться розслідування, у відпустці, на лікуванні або час відсутності з інших документально підтверджених поважних причин.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №6663 від 27.03.2023 за фактом самовільного залишення військової частини 25.03.2023 молодшим сержантом ОСОБА_1 призначено службове розслідування.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2023 №15543 вирішено питання, щодо притягнення або не притягнення до дисциплінарної відповідальності молодшого сержанта ОСОБА_1 , за порушення вимог ст. ст. 11, 12, 16, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкласти до його повернення на військову службу військової частини НОМЕР_1 .

Тобто з приведеного вбачається, що службове розслідування за фактом самовільного залишення позивачем місця несення служби тривало протягом чотирьох місяців.

Разом з тим, предметом оскарження у даній справі є саме накази про призначення службового розслідування та про результати службового розслідування, які не містять приписів про притягнення позивача до відповідальності.

Отже, недоліки службового розслідування щодо строків його проведення, не свідчать про незаконність наказу про призначення службового розслідування та наказу про результати службового розслідування, оскільки ними не вирішено питання щодо притягнення позивача до будь-якого виду відповідальності.

Щодо доводів позивача про призупинення виплати грошового забезпечення позивачу з 25.03.2023 та його депреміювання за відповідні місяці самовільного залишення служби, колегія судів наводить наступне.

Так, відповідно до пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України 07.06.2018 №260 (далі Порядок №260), військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Відповідно до абзацу 2 пункту 5 розділу XVI Порядку № 260, військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках: за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Згідно абзацу 2 пункту 14 розділу XXXIV Порядку № 260, до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Як встановлено з матеріалів справи, факт відсутності позивача на службі з 25.03.2023 був встановлений за результатами службового розслідування та не заперечується позивачем у поданому позові. Відтак, у відповідача були наявні підстави для призупинення виплати грошового забезпечення за місяці відсутності на службі, у зв`язку з чим відповіді доводи позивач є безпідставними.

Окрім того, колегія суддів вважає слушним зауважити, що висновок, акт службового розслідування лише фіксує певні обставини та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій. Висновок службового розслідування, не породжує певних правових наслідків, його результати не мають обов`язкового характеру для позивача, а є лише передумовою для прийняття уповноваженим суб`єктом відповідного рішення. Висновок службового розслідування не є документом, який містить норми права загальної або індивідуальної дії. Він не може створювати нових правових норм, доповнювати чи змінювати чинне законодавство та не має обов`язкового характеру для суб`єкта по відношенню, до якого він винесений. Таким чином, оскаржуваний висновок не має обов`язкового характеру і не набуває статусу рішення у розумінні статті 19 КАС України, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом судового розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Подібна правова позиція викладалась Верховним Судом у постанові від 31.05.2022 у справі №280/5247/20.

Питання обґрунтованості висновку службового розслідування має бути предметом оцінки судом у разі оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятих на його реалізацію.

Рішеннями, які створюють для особи правові наслідки, є рішення, якими посадова особа, яка призначила службове розслідування, у встановленому порядку за наявності підстав вживає адміністративних та організаційних заходів, чи ініціює питання про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності.

Втім, у межах позовних вимог даної справи позивачем такі рішення не оскаржуються.

Натомість, наказ про результати службового розслідування може бути підставою для подальшого прийняття рішення щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, однак сам по собі таким рішенням не є.

Таким чином, розглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи заявника апеляційної скарги у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Ураховуючи результат апеляційного розгляду, судові витрати не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.06.2024 по справі № 520/5476/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Л.В. Любчич С.П. Жигилій