Справа № 520/33696/24
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Полях Н.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 р. Справа № 520/33696/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державна служба України з безпеки на транспорті на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2025, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/33696/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НІК ТРЕЙД ІНВЕСТ»

до Державної служби України з безпеки на транспорті

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НІК ТРЕЙД ІНВЕСТ» (далі - позивач ТОВ «НІК ТРЕЙД ІНВЕСТ») звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач), в якому просило суд:

- визнати недійсною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу за №128916 від 01.10.2024 року у розмірі 17 000 гривень.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю «НІК ТРЕЙД ІНВЕСТ» адміністративно-господарського штрафу за №128916 від 01.10.2024 року у розмірі 17 000,00 гривень.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НІК ТРЕЙД ІНВЕСТ» судовий збір у розмірі 3 028 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що дійсно обов`язок складання (указання обов`язкових реквізитів) несе саме вантажовідправник, проте автомобільний перевізник повинен забезпечити водія, під час перевезенні вантажів примірником товарно-транспортної накладної з обов`язковими реквізитами. Тобто, автомобільний перевізник, як особа, яка повинна організувати перевезення дорученого вантажу, повинен перевірити усі документи, які йому надає вантажовідправник (або відмовляється надати), для цілей того, що відповідальність за фізичну наявність та правильність заповнення таких документів, з моменту прийняття, перевезення та вивантаження вантажу несе автомобільний перевізник. З посиланням на висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 440/4136/23 вказав, що наявність недоліків в заповненні товарно-транспортної накладної посадові особи контролюючого органу уважають це відсутністю передбаченого законом документа. У вказаній справі суд дійшов висновків, що під час проведення перевірки водій, в порушення вимог статті 48 Закону № 2344-111 не надав належним чином оформлену товарно-транспортну накладну. Зазначив, що водій під час рейдової перевірки надав товарно-транспортну накладну № 21053002 від 20.08.2024, без зазначення «автомобільного перевізника». Аргументи позовної заяви, що у водія було декілька копій цієї накладної, спростовується документами, що надає відповідач до суду, а також поясненням самого водія: перевізника не вказав вантажовідправник. Між тим, ураховуючи надання водієм під час рейдової перевірки товарно-транспортної накладної № 21053002 від 20.08.2024, без зазначення «автомобільного перевізника» та не надання до відповідача під час розгляду справи про порушення автомобільного законодавства, всупереч свого належного повідомлення, відомостей, що дали б змогу по іншому визначити особу автомобільного перевізника, у контексті наведеної вище практики Верховного Суду, винесення оскаржуваної постанови на власника транспортного засобу цілком законне.

Позивач надав відзив на позовну заяву, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що на підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях та направлення на перевірку № НР 003146 від 16.08.2024, 21.08.2024 Державною службою України з безпеки на транспорті проводилась рейдова перевірка на а/д М-03 «Київ Харків Довжанський», 536 км.

Так, під час проведення перевірки був зупинений транспортний засіб марки MAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

В ході перевірки зазначеного транспортного засобу було встановлено, що він належить та використовується позивачем, а також встановлено відсутність у товарно-транспортній накладній № 21053002 від 20.08.2024 відомостей про автомобільного перевізника.

У зв`язку з виявленням вищезазначеного порушення, державними інспекторами було складено акт № АР 105812 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 21.08.2024, зі змістом якого водій був ознайомлений, зазначивши, що перевізника не вказав вантажовідправник.

На підставі висновків акту № АР 105812 від 21.08.2024, контролюючим органом було прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 128916 від 01.10.2024 за порушення статті 48 та на підставі ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» застосовано адміністративно-господарський штраф в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Позивач, не погодившись із прийнятою відповідачем постановою, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що Державною службою України з безпеки на транспорті під час проведення перевірки не було визначено належного перевізника, а тому у контролюючого органу були відсутні підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, оскільки відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 16 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а такий відповідачем встановлений не був.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Спірним у цій справі є питання правомірності притягнення до адміністративної відповідальності саме власника транспортного засобу адміністративно-господарських санкцій та визначення такого власника автомобільним перевізником у розумінні вимог Закону № 2344-III.

Закон України Про автомобільний транспорт №2344-ІІІ від 05.04.2001 (далі - Закон №2344-ІІІ) визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.

За приписами ст. 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Відповідно до ст. 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

За текстом ч. 1 ст. 34 закону № 2344-III автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 2344-III до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов`язаних з цими перевезеннями, а також технологічні перевезення вантажів, що здійснюються в межах одного виробничого об`єкта без виїзду на автомобільні дороги загального користування.

До комплексу допоміжних операцій, пов`язаних із внутрішніми перевезеннями вантажів автомобільним транспортом, належать: завантаження та розвантаження автомобільних транспортних засобів; перевантаження вантажів на інший вид транспорту чи транспортний засіб; сортування, пакування, обмірювання та маркування вантажу; накопичення, формування або дроблення партій вантажу; зберігання вантажу; транспортно-експедиційні послуги.

Правила перевезень вантажів транспортними засобами затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Правила технологічних перевезень вантажів транспортними засобами затверджуються керівництвом виробничого об`єкта.

Згідно із ст. 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

При оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити: дата і місце складання; вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення; вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто; пункти завантаження і розвантаження.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з пп.пп. 11.1, 11.3, 11.5 п. 11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні затверджених наказом Міністерства транспорту України 14.10.97 № 363 (далі Правила) основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках.

У разі використання товарно-транспортної накладної у паперовій формі перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - водій (експедитор) передає вантажоодержувачу, третій примірник, засвідчений підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику.

Судовим розглядом встановлено, що 21 серпня 2024 року вантажний автомобіль «MAN» TGA 18/440, державний номер НОМЕР_3 , що належить ТОВ «НІК ТРЕЙД ІНВЕСТ» на праві приватної власності, під управлінням ОСОБА_1 , виконував вантажне перевезення за маршрутом Київ - Харків, та був зупинений інспектором Державної служби України з безпеки на транспорті відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківський областях Різник М.О. з метою проведення нагляду за дотриманням вимог законодавства України у сфері безпеки автотранспорту.

За результатами нагляду (контролю) інспектором був складений Акт проведення перевірки від 21.08.2024 року за № AP105812.

Так, контролюючий орган зазначає, що водієм під час рейдової перевірки подано товарно-транспортну накладну № 21053002 від 20.08.2024, без зазначення «автомобільного перевізника».

Як зазначено відповідачем, ураховуючи надання водієм під час рейдової перевірки товарно-транспортної накладної № 21053002 від 20.08.2024, без зазначення «автомобільного перевізника» та ненадання до відповідача під час розгляду справи про порушення автомобільного законодавства відомостей, що дали б змогу по іншому визначити особу автомобільного перевізника, контролюючим органом прийнято спірну постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №128916 від 01.10.2024.

Варто зауважити, що посадові особи відповідача повинні забезпечити відповідні вимоги Закону № 2344-III про те, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт повинен нести дійсний автомобільний перевізник, тобто особа, яка в момент перевірки здійснювала автомобільне перевезення, при цьому була зобов`язана дотримуватись вимог указаного Закону і, серед іншого, забезпечити водія (та/або іншу уповноважену особу, присутню при перевірці) відповідною документацією, яка є необхідною для повного та всебічного встановлення усіх обставин, які були предметом перевірки.

Вказаний правовий висновок відповідає позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду від 28 грудня 2023 року у справі № 300/4673/22.

Відповідно до ст. 60 Закону України Про автомобільний транспорт за порушення законодавства про автомобільний транспорт адміністративно господарські штрафи застосовуються саме до автомобільних перевізників.

Автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.02.2023 року по справі № 240/22448/20.

Судовим розглядом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови стали висновки акту відповідача про те, що водієм під час рейдової перевірки до контролюючого органу надано товарно-транспортну накладну № 21053002 від 20.08.2024, без зазначення «автомобільного перевізника».

Колегія суддів зазначає, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, як це передбачено положеннями вищезазначених норм права, застосовується саме до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. Автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу.

Разом з тим, відповідач, приймаючи постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу за №128916 від 01.10.2024 у розмірі 17 000 гривень, не мав інформації про автомобільного перевізника за товарно-транспортною накладною № 21053002 від 20.08.2024, як на час зупинення транспортного засобу MAN, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 21.08.2024, так і під час складання оскаржуваної постанови.

Доводи відповідача, що позивач є власником транспортного засобу, яким перевозився вантаж, є недостатніми для притягнення його до відповідальності за ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Крім того, вказана обставина має значення для з`ясування питання законності користування транспортним засобом для перевезення вантажу, але не особи, яка має відповідати за перевезення вантажу без оформлення відповідних документів.

Верховним Судом у поставові від 01.06.2023 року у справі №640/39442/21 досліджувалося питання суб`єкта відповідальності, передбаченої абз. 14 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III "Про автомобільний транспорт" та наголошено, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону №2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу. Не без того, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом 14 ч.1 ст. 60 Закону №2344-III. Тому, автомобільний перевізник у справах за позовами про оскарження штрафів за порушення законодавства про автомобільний транспорт на підставі Закону України №2344-III "Про автомобільний транспорт" не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть збігатися. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 та від 22.12.2021 у справі № 420/3371/21.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що у контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

Як встановлено судом з наявних у матеріалах справи доказів, контролюючим органом на час проведення перевірки не було визначено належного перевізника, адже відповідач наполягає на тому, що водій під час рейдової перевірки надав товарно-транспортну накладну № 21053002 від 20.08.2024, без зазначення «автомобільного перевізника» та під час проведення перевірки не надав відомостей, що дали б змогу по іншому визначити особу автомобільного перевізника.

Матеріали справи також не містять відомостей з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо належного користувача спірного транспортного засобу.

З огляду на викладені відповідачем аргументи та надані сторонами до справи докази, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що Державною службою України з безпеки на транспорті під час проведення перевірки не було визначено належного автомобільного перевізника, як це встановлено положеннями вищезазначених норм права, а тому у контролюючого органу були відсутні підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, оскільки відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 16 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а такий відповідачем встановлений не був.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана постанова про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу №128916 від 01.10.2024 року у розмірі 17 000 гривень, не ґрунтується на вимогах закону, а тому наявні підстави для її скасування.

Положеннями частини другої статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, з огляду на приписи частини другої статті 77 КАС України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що саме позивачем під час проведення рейдової перевірки допущено перевезення вантажу за відсутності документів, визначених положеннями Закону № 2344-III.

Та обставина, що власником транспортного засобу позивач, має значення для з`ясування питання законності його використання для перевезення вантажу, але не особи, яка має відповідати за порушення вимог статті 48 Закону № 2344-III.

Натомість, в обсязі встановлених обставин у цій справі відповідач зосередив свою увагу лише на реєстраційних документах на транспортний засіб позивача, внаслідок чого застосував адміністративно-господарський штраф щодо особи, причетність якої до перевезення вантажу не підтверджена належними доказами.

Колегія суддів зазначає, що обов`язок встановлення дійсного автомобільного перевізника покладено на Державну службу України з безпеки на транспорті, яка, у випадку встановлення порушення законодавства про автомобільний транспорт, зобов`язана притягнути до адміністративної відповідальності лише винну в указаних порушеннях особу.

Аналогічний висновок відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 28 грудня 2023 року у справі № 300/4673/22.

Посилання апелянта на висновки Верховного Суду у справі № 440/4136/23 викладені у постанові від 04.03.2025 колегія суддів відхиляє, оскільки у справі, що розглядається спірним є питання щодо встановлення належного автомобільного перевізника, а не наявність недоліків в заповненні товарно-транспортної накладної.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 по справі № 520/33696/24 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді З.Г. Подобайло І.С. Чалий