Справа № 120/11498/24
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2025-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 липня 2025 р. Справа № 120/11498/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представниця позивача зазначила, що її довіритель є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (3 категорія).

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Проте рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 10 квітня 2023 року № 40 позивачеві відмовлено в призначенні пенсії.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року у справі № 120/5753/23 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Цим рішенням визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 10 квітня 2023 року № 40 про відмову в призначені ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а також зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03 квітня 2023 року про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

На виконання згадуваного вище рішення суду Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області 26 лютого 2024 року розглянуло заяву позивача про призначення пенсії, за результатами якого прийнято рішення № 40, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Підставою для відмови в призначенні пенсії слугувало те, що у позивача відсутній необхідний страховий стаж (28 років). При цьому до страхового стажу не зараховано періоди його роботи з 01 вересня 1986 року по 30 грудня 1986 року, з 09 червня 1990 року по 04 грудня 1992 року, з 05 грудня 1992 року по 01 серпня 1996 року, а також період відбування покарання у вигляді виправних робіт з 11 січня 1993 року по 22 вересня 1994 року.

Водночас представник позивача вважає, що ОСОБА_1 має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у зв`язку із чим звернувся з цією позовною заявою до суду з вимогами визнати протиправним та скасувати рішення № 40, що прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області 26 лютого 2024 року, та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зарахувавши до страхового стажу незараховані періоди.

Ухвалою від 03 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також цією ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

12 вересня 2024 року на адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначено статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку. Початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Як зазначає представник відповідача далі, документами, долученими до заяви, підтверджено проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року - 4 роки 28 днів (з 21 серпня 1986 року по 18 вересня 1990 року), що дає право на зниження пенсійного віку на 2 роки. Відтак необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зменшений на кількість років зменшення пенсійного віку, становить 28 років.

При цьому представник відповідача зазначає, що до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано: період роботи відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 12 квітня 1983 року з 01 вересня 1986 року по 30 грудня 1986 року, оскільки дата звільнення завірена печаткою для документації та відсутні накази на прийняття та звільнення, чим порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Мінпраці України № 58 від 29 липня 1993 року; період роботи в колгоспі відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 12 квітня 1983 року з 09 червня 1990 року по 04 грудня 1992 року (тобто по час реорганізації в КСП), оскільки номер протоколу про прийняття до членів колгоспу дописаний іншим чорнилом, крім того, записи про відпрацьовані вихододні внесено з порушенням п.п. "г" п. 2.19 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України № 58 від 29 липня 1993 року, зареєстрованим Мін`юстом України 17 серпня 1993 року №110, а саме: до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів записи про роботу як членів колгоспу; період роботи в КСТП відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 12 квітня 1983 року з 05 грудня 1992 року по 01 серпня 1996 року, оскільки наказ на звільнення має розбіжність з датою звільнення (наказ про звільнення виданий значно пізніше). Крім того, дата звільнення дописана іншим чорнилом, чим порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників" затвердженої Наказом Міністерства праці України № 58 від 29 липня 1993 року. Також до страхового стажу позивача не зараховано період відбування покарання з 11 січня 1993 року по 22 вересня 1994 року згідно з записом в трудовій книжці НОМЕР_1 від 12 квітня 1983 року, оскільки відповідно до частини 3 статті 95 Виправно-трудового кодексу України, який діяв з 01 червня 1971 року по 01 січня 2004 року, час відбування покарання у вигляді виправних робіт може бути включений до загального трудового стажу засудженого на підставі рішення суду. Водночас відповідне рішення суду про включення даного періоду до страхового стажу відсутнє.

Таким чином, страховий стаж ОСОБА_1 складає 17 років 7 місяців 24 дні, якого недостатньо для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

За наведених обставин, на переконання представника відповідача, підстави для задоволення позову відсутні.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, суд встановив наступне.

03 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

За принципом екстериторіальності така заява була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 40 від 10 квітня 2023 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Не погоджуючись із згадуваним вище рішенням пенсійного органу, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року у справі № 120/5753/23 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Цим рішенням визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 10 квітня 2023 року № 40 про відмову в призначені ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а також зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03 квітня 2023 року про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

На виконання згадуваного вище судового рішення Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області 26 лютого 2024 року розглянуло заяву позивач про призначення пенсії та прийнято рішення № 40, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Підставою для відмови у призначенні пенсії слугувало те, що поданими документами не підтверджено необхідний страховий стаж (28 років). При цьому вказаним рішенням до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано:

- період роботи відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 12 квітня 1983 року з 01 вересня 1986 року по 30 грудня 1986 року, оскільки дата звільнення завірена печаткою для документації та відсутні накази про прийняття на роботу та про звільнення з роботи, чим порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Мінпраці України № 58 від 29 липня 1993 року;

- період роботи в колгоспі відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 12 квітня 1983 року з 09 червня 1990 року по 04 грудня 1992 року (тобто по час реорганізації в КСП), оскільки номер протоколу про прийняття до членів колгоспу дописаний іншим чорнилом. Крім того, записи про відпрацьовані вихододні внесено з порушенням підпункту "г" пункту 2.19 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України № 58 від 29 липня 1993 року, а саме: до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів записи про роботу як членів колгоспу;

- період роботи в КСТП відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 12 квітня 1983 року з 05 грудня 1992 року по 01 серпня 1996 року, оскільки наказ на звільнення має розбіжність з датою звільнення (наказ про звільнення виданий значно пізніше). Крім того, дата звільнення дописана іншим чорнилом, чим порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України № 58 від 29 липня 1993 року.

- період відбування покарання з 11 січня 1993 року по 22 вересня 1994 року згідно з записом в трудовій книжці НОМЕР_1 від 12 квітня 1983 року, оскільки відповідно до частини 3 статті 95 Виправно-трудового кодексу України, який діяв з 01 червня 1971 року по 01 січня 2004 року, час відбування покарання у вигляді виправних робіт може бути включений до загального трудового стажу засудженого на підставі рішення суду. Водночас відповідне рішення суду заявником не надано.

Надаючи правову оцінку рішенню пенсійного органу, що оскаржується, суд зважає на таке.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовано Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом а досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 статті 24 Закону № 1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону № 1058-IV).

Статтею 26 Закону № 1058-IV передбачено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Отже, страховий стаж, набутий до впровадження системи персоніфікованого обліку, обчислюється на підставі документів згідно із законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV.

Водночас статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Приписами пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема:

особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років зменшення віку передбачено на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону № 1058-IV з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом № 796-XII. Отже, норми спеціального закону, яким є Закон № 796-XII, застосовуються субсидіарно із нормами загального закону - Закону № 1058-IV, доповнюють і конкретизують їх.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 26 лютого 2024 року № 40 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII з підстав недостатності у нього необхідного страхового стажу.

При цьому до страхового стажу не зараховано періоди роботи відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 12 квітня 1983 року з 01 вересня 1986 року по 30 грудня 1986 року, оскільки дата звільнення завірена печаткою для документації та відсутні накази про прийняття на роботу та про звільнення з роботи, чим порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України № 58 від 29 липня 1993 року; період роботи в колгоспі відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 12 квітня 1983 року з 09 червня 1990 року по 04 грудня 1992 року (тобто по час реорганізації в КСП), оскільки номер протоколу про прийняття до членів колгоспу дописаний іншим чорнилом, крім того, записи про відпрацьовані вихододні внесено з порушенням підпункту "г" пункту 2.19 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України № 58 від 29 липня 1993 року, а саме: до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів записи про роботу як членів колгоспу; період роботи в КСТП відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 12 квітня 1983 року з 05 грудня 1992 року по 01 серпня 1996 року, оскільки наказ про звільнення з роботи має розбіжність з датою звільнення (наказ про звільнення виданий значно пізніше). Крім того, дата звільнення дописана іншим чорнилом, чим порушено вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України № 58 від 29 липня 1993 року.

Визначаючись із тим, чи пенсійним органом правомірно відмовлено в зарахуванні до страхового стажу позивача згадуваних вище періодів, суд зауважує, що на момент заповнення трудової книжки серії НОМЕР_2 (12 квітня 1983 року) чинною була Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Госкомтруда СРСР від 20 червня 1974 року № 162 (далі - Інструкція № 162).

Така Інструкція втратила чинність 29 липня 1993 року у зв`язку з набранням чинності Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58).

Пунктом 1.1 Інструкції № 162 передбачалося, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

Пунктом 1.4 Інструкції № 162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06 вересня 1973 року № 656 "Про трудові книжки працівників та службовців" (далі - Порядок № 656) та цією Інструкцією.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Подібні за змістом приписи містить і Інструкція № 58.

Так, відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з пунктом 2.6 Інструкції № 58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції № 58).

Аналіз наведених положень як Інструкції № 162, так і Інструкції № 58 дає підстави дійти обґрунтованого висновку, що обов`язок ведення трудових книжок покладено на роботодавців, тому неналежне ведення таких не може позбавити працівника права на соціальний захист, зокрема й на отримання пенсійних виплат.

Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника.

Отже, на момент внесення до трудової книжки позивача записів про періоди його роботу обов`язок ведення трудових книжок покладався на адміністрацію підприємства, а тому її не належне ведення не може позбавити позивачку права на включення таких періодів до її трудового стажу.

Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, тому не може впливати на його особисті права.

Відтак доводи пенсійного органу щодо незарахування до трудового стажу позивача періодів його роботи з 01 вересня 1986 року по 30 грудня 1986 року, з 09 червня 1990 року по 04 грудня 1992 року та з 05 грудня 1992 року по 01 серпня 1996 року є безпідставними.

При цьому варто наголосити на тому, що трудова книжка серії НОМЕР_2 містить всі необхідні записи про роботу ОСОБА_1 в періоди з 01 вересня 1986 року по 30 грудня 1986 року, з 09 червня 1990 року по 04 грудня 1992 року та з 05 грудня 1992 року по 01 серпня 1996 року і, на переконання суду, такі записи є належним доказом підтвердження страхового стажу позивача.

Щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду відбування покарання у вигляді виправних робіт з 11 січня 1993 року по 22 вересня 1994 року, то суд враховує наступне.

Відповідно до статті 103 Виправно-трудового кодексу України час відбування виправних робіт без позбавлення волі до загального і безперервного трудового стажу засудженого не зараховується, про що робиться запис у його трудовій книжці. При умові сумлінної роботи і зразкової поведінки в період відбування виправних робіт без позбавлення волі цей час може бути включений в загальний трудовий стаж особи, яка відбула покарання, на підставі рішення суду в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законодавством України.

Положеннями частини четвертої статті 95 Виправно-трудового кодексу України, якими регулювався порядок і умови виконання покарання у виді виправних робіт та які були чинні у період відбування позивачем виправних робіт, визначалось, що час відбування покарання у виді виправних робіт може бути включений судом до загального трудового стажу засудженого.

Згідно з частиною третьою статті 42 чинного Кримінально-виконавчого кодексу України час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи.

Відповідно до статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені мають право на соціальне забезпечення, у тому числі й на отримання пенсій відповідно до законів України.

Відповідно до Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України з набранням чинності цим Кодексом втрачає чинність Виправно-трудовий кодекс України; закони України та інші нормативно-правові акти до приведення у відповідність із цим Кодексом застосовуються у частині, що не суперечить цьому Кодексу.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

На момент виникнення спірних правовідносин частина 3 статті 42 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачає, що час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи.

Вказана правова позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 21 червня 2019 року у справі №448/1691/16-а.

З врахуванням висновків викладених у постанові Верховного Суду від 21 червня 2019 року у справ №448/1691/16-а, суд дійшов висновку, що на момент вирішення питання про обчислення страхового стажу позивача частина 3 статті 42 Кримінально-виконавчого кодексу України прямо передбачає можливість включення до загального стажу роботи періоду відбування покарання у виді виправних робіт, а тому період відбування ОСОБА_1 покарання у вигляді виправних робіт з 11 січня 1993 року по 22 вересня 1994 року підлягає зарахування до страхового стажу позивача.

За таких обставин суд вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 40 від 26 лютого 2024 року є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги, яка стосується зобов`язання пенсійний орган призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, то суд зважає на таке.

Умови призначення пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені статтею 55 Закону № 796-XII.

Право на пенсію зі зниженням пенсійного віку мають потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років (абзац 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону).

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

В силу частини 1 статті 55 вказаного Закону, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що, починаючи з 1 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Відтак необхідними умовами для призначення позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII є досягнення особою пенсійного віку, а також наявність необхідного страхового стажу не менше 26 років (з урахуванням приписів частини 1 статті 55 Закону № 796-XII).

Отже, позивач має право на призначення пенсії за віком як особа, яка проживала на територіях радіоактивного забруднення зі зниженням пенсійного віку на 2 роки, оскільки прожив у цій зоні не менше 4 років. Тобто, ОСОБА_1 має право на призначення пенсії з 58 років.

Разом із тим положеннями частини 1 статті 55 Закону № 796-XII чітко передбачено, що іншою умовою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є наявність відповідного страхового стажу, який визначається відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV і з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року має становити 30 років.

При цьому в силу частини 1 статті 55 Закону № 796-XII у зв`язку із статусом позивача йому надано пільгу і на зменшення страхового стажу шляхом можливості його зменшення на кількість років зменшення пенсійного віку.

Тобто, якщо позивач має право на зменшення пенсійного віку на 2 роки (з 60 до 58 років), тому необхідний страховий стаж позивача для призначення йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку має становити 28 років (30 років (як визначено статтею 26 Закону № 1058-IV) - 2 роки (зменшений страховий стаж на кількість років зменшення пенсійного віку).

Водночас в оскаржуваному рішенні йдеться про недостатність у позивача страхового стажу та констатовано про зарахування до такого стажу лише 17 років 07 місяців 24 днів.

При цьому цим судовим рішенням встановлено, що до страхового стажу безпідставно не зараховано періоди роботи позивача з 01 вересня 1986 року по 30 грудня 1986 року, з 09 червня 1990 року по 04 грудня 1992 року, з 05 грудня 1992 року по 01 серпня 1996 року, а також період відбування покарання у вигляді виправних робіт з 11 січня 1993 року по 22 вересня 1994 року.

Разом із тим суд зауважує, що навіть за умови зарахування до страхового стажу позивача згадуваних вище періодів його страховий стаж буде становити менше, аніж 28 років, як те вимагається частиною 1 статті 55 Закону № 796-XII.

Відтак, враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини, суд не знаходить достатніх та обґрунтованих підстав для покладення на пенсійний орган обов`язку з призначення позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку.

Відповідно до пунктів 2, 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В ході розгляду цієї справи суд установив, що період проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року становив не менше 4 років.

Разом із тим у зв`язку із скасуванням рішення про відмову в призначенні пенсії, а також з огляду на неможливість визначення конкретного страхового стажу позивача, оскільки визначення такого стажу є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, тому, на думку суду, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, слід зобов`язати повторно розглянути заяву позивача та прийняти рішення з урахуванням викладених у цьому судовому рішенні висновків.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов переконання, що заявлений позов слід задовольнити частково, а саме: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 40 від 26 лютого 2024 року, а також зобов`язати цей пенсійний орган повторно розглянути заяву позивача від 03 квітня 2023 року про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796-XII з урахуванням висновків суду, висловлених за наслідками розгляду цієї справи.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані представником позивача, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 гривень, що підтверджується квитанцією від 29 серпня 2024 року.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Визначаючись з приводу розміру судових витрат, які належить стягнути на користь позивача, суд зважає на те, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які співвідносяться між собою як основна та похідна, сплативши при цьому судовий збір в розмірі 1211,20 гривень як за звернення до суду з позовом з однією немайновою вимогою.

А тому, задовольняючи позов частково, суд вважає, що половина від суми сплаченого судового збору і є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, на користь позивача слід стягнути сплачений ним при поданні позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 605,60 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 40 від 26 лютого 2024 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 03 квітня 2023 року з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього судового рішення.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (місцезнаходження: 21005, м. Вінниця, вул. Зодчих, буд. 22; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 13322403)

Рішення суду в повному обсязі складено 02.07.2025

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович