Справа № 300/7007/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/7007/24 пров. № А/857/13713/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі № 300/7007/24 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ТРОКС УКРАЇНА до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

місце ухвалення судового рішення м. Івано-Франківськ
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїШумей М.В.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі № 300/7007/24 задоволено адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю ТРОКС УКРАЇНА до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області від 05.07.2024 року форми «Р» №016056/0705, від 05.07.2024 року форми «В1» №016051/0705 та від 05.07.2024 року форми «В4» №016053/0705.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на користь ТОВ ТРОКС УКРАЇНА (ЄРДПОУ: 32874062) судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В доводах апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не ураховано, що надані позивачем послуги для компанії-нерезиденту TROX AB (Швеція) - замовник згідно договору №3/01/2019-1 від 03.01.2019 року про надання послуг з логістики та договору №3/01/2019-2 від 03.01.2019 року про надання послуг дизайну, аудиту та якості відповідно до пп. «а» і «б» пп. 185.ПКУ є об`єктом оподаткування ПДВ, позаяк місце постачання таких послуг відповідно до ст. 186 ПКУ розташоване на митній території України. В підтвердження чого зазначив, що відповідно до наданого до перевірки документального підтвердження проведених фінансово-господарських операцій вищезазначені послуги (логістики, дизайну, аудиту та контролю якості) надавалися працівниками ТОВ «Трокс Україна» за допомогою комп`ютерної техніки, що знаходиться на балансі товариства за місцем здійснення діяльності м. Коломия, бульвар Л. Українки, 32А, всього на загальну суму 3093763 грн. в тому числі: у січні 2024р. на суму 1 040 183 грн.; у лютому 2024р. на суму 1 021 993 грн.; у березні 2024р. на суму 1 031 587 грн.

Крім того, скаржник зазначає про безпідставне формування позивачем за період з січня по березень 2024 року податкового кредиту на загальну суму 209 715 грн за операцією з оренди нежитлових приміщень на підставі додаткових угод № 4 від 31.08.2021 року, № 5 від 04.10.2021 року та № 7 від 18.08.2023 року до Договору оренди нежитлових приміщень від 14.08.2018 року №11 із компанією-нерезидентом TROX AB, позаяк такі угоди укладені із порушенням вимог закону, щодо необхідності нотаріального посвідчення, а відтак (є нікчемними).

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач та позивач повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що висновок контролюючого органу про безпідставне заниження позивачем своїх податкових зобов`язань на загальну суму 515 627,00 грн. є безпідставним позаяк в силу вимог підпункту «в» пункту 186.3 ст. 186 ПК України місцем постачання консультаційних послуг, які надавалися позивачем в період з 01.01.2024 року по 31.03.2024 року на підставі Договору №3/01/2019-1 від 03.01.2019 року про надання послуг з логістики та Договору №3/01/2019-2 від 03.01.2019 року про надання послуг дизайну, аудиту та якості є Швеція, а не митна територія України. Оскільки місцем постачання послуг за цими договорами є місце реєстрації отримувача послуг (тобто, Швеція), а самі послуги за своїм характером були консультативними (не заперечувалося в Акті перевірки відповідачем), то в силу приписів статті 185 ПК України, операції із постачання таких послуг не охоплюються об`єктом податку на додану вартість за українським законом.

Також суд вказав на необґрунтованість тверджень контролюючого органу про безпідставне формування позивачем за період з січня по березень 2024 року податкового кредиту на загальну суму 209 715 грн підставі додаткових угод № 4 від 31.08.2021 року, № 5 від 04.10.2021 року та № 7 від 18.08.2023 року до Договору оренди нежитлових приміщень від 14.08.2018 року №11, які на думку відповідача укладені із порушенням вимог закону ( та є нікчемними), оскільки законом визначено обов`язок нотаріального посвідчення договору оренди нерухомого майна лише у випадку укладення договору на строк більше трьох років, а на момент укладення вказаний договір оренди сторонами укладено на строк, який не перевищував трьох років, з урахуванням того, що жодна зі сторін такого правочину з вимогою про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень №11 від 14.08.2018 на підставі недодержання вимог нотаріального посвідчення до суду не зверталась, то суд дійшов висновку про помилковість висновків податкового органу щодо нікчемності укладеного між ТОВ «Трокс Україна» та компанією TROX AB (Швеція) договору оренди нежитлових приміщень №11 від 14.08.2018 на підставі статті 220 ЦК України.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі направлення від 23.05.2024 року №2888, виданого ГУ ДПС в Івано-Франківській області головним державним інспектором відділу позапланових перевірок з інших податків управління податкового аудиту Лозяком Д.Д. відповідно до пп. 20.1.4. п. 20.1 ст. 20, пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.8 п. 78.1 ст. 78, пп. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України (далі ПК України) на підставі наказу ГУ ДПС в Івано-Франківській області №1469-п від 17.05.2024 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ТРОКС УКРАЇНА» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за березень 2024 року в податковій декларації з податку на додану вартість від 19.04.2024 № від`ємного значення з податку на додану вартість у тому числі заявленого до відшкодування бюджету, яке визначено з урахуванням від`ємного значення з ПДВ, задекларованого у попередніх періодах (січень лютий 2024 року) з урахуванням уточнюючої податкової декларації ПДВ за березень 2024 року від 23.04.2024 № відповідно до затвердженого плану перевірки.

За наслідками проведеної перевірки, 12 червня 2024 року податковим інспектором було складено акт документальної позапланової виїзної перевірки щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні від`ємного з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету №11275/09-19-07-05/32874062 (далі Акт перевірки).

В акті перевірки контролюючим органом було встановлено, що Товариство при декларуванні за березень 2024 року у декларації від`ємного значення з ПДВ, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету, яке визначено з урахуванням значення з ПДВ, задекларованого у попередніх звітних періодах встановлено порушення платником податків вимог пп. 44.1., 44.2 ст.44, п. «б» п. 185.1. ст. 185, п. 186.4 ст. 186, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, пп. «б» п. 200.4, п. 200.7, п. 200.9 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 ПК України в результаті чого встановлено:

- заниження податкового зобов`язання з ПДВ за березень 2024 року на суму 24 741 грн.;

- завищення суми ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на загальну суму 641 183 грн., в тому числі по періодах: за січень 2024 року на суму 195 814 грн.; за лютий 2024 року на суму 263 215 грн.; за березень 2024 року на суму 182 154 грн.;

- завищення від`ємного значення (рядок 21 декларації з ПДВ) за березень 2024 року на суму 24 350 грн.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що податкові зобов`язання на загальну суму 515 627,00 грн. (із них за січень 2024 на суму 173 364 грн., лютий 2024 на суму 170 332 грн., березень 2024 на суму 171 931 грн.) було занижено, оскільки акти здачі-приймання послуг, оформлені на виконання умов Договору №3/01/2019-1 про надання послуг з логістики від 03.01.2019 року та Договору №3/01/2019-2 про надання послуг дизайну, аудиту та якості від 03.01.2019 року, не містять чіткої інформації стосовно змісту наданих послуг, докладного опису виконаних завдань, не розкривають змісту послуг, якісних характеристик, конкретного персонального підходу до виконання завдань та обґрунтувань формування вартості таких послуг, що є порушенням п. 1 та п. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», яке впливає на правомірність формування витратної частини Товариства по даних операціях.

Також, на переконання відповідача постачання інформаційно-консультаційних послуг із логістики, дизайну, аудиту та якості нерезиденту відбувалося на митній території України, відтак, операції з надання таких послуг оподатковуються ПДВ в загальному порядку.

Окрім того, в ході перевірки встановлено, що позивачем було безпідставно впродовж січня по березень 2024 року сформовано податковий кредит на загальну суму 209 715 грн. внаслідок того, що позивач в період з 01.01.2024 по 31.03.2024 відображав у бухгалтерському обліку та фінансовій звітності операції із компанією-нерезидентом TROX AB, які відображені на первинних документах, які є нечинними, у зв`язку із тим, що додаткові угоди № 4 від 31.08.2021 року, № 5 від 04.10.2021 року та № 7 від 18.08.2023 року до Договору оренди нежитлових приміщень від 14.08.2018 року №11 укладені із порушенням вимог закону (є нікчемними).

Від підписання Акта перевірки посадові особи позивача відмовилися та зазначили про незгоду із висновками та (або) фактами та даними, викладеними в цьому акті перевірки.

Відтак, листом від 21.06.2024 року №162 позивач надав відповідачу свої письмові заперечення та додаткові пояснення від 21.06.2024 року в яких висловив незгоду із висновками контролюючого органу, що відображені в акті перевірки. Водночас, просив врахувати свої заперечення та пояснення при складанні висновку (отримано відповідачем: 21.06.2024 року).

У відповідь на ці заперечення та додаткові пояснення, позивачу надіслано лист Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 03.07.2024 року №7847/6/09-19-07-05-6 «Щодо надання відповіді на заперечення», в якому повідомлено про залишення без змін висновку, відображеного в акті перевірки (отримано позивачем: 07.07.2024 року).

23.07.2024 року позивач поштовим зв`язком разом із супровідним листом від 08.07.2024 року №8085/6/09-19-07-05-6 отримав від Головного управління ДПС в Івано-Франківській області оскаржувані ним податкові повідомлення рішення та розрахунки штрафних (фінансових) санкцій.

Податковим повідомленням-рішенням від 05.07.2024 року №016056/0705 (форма «Р») позивачу збільшено суму грошового зобов`язання із податку на додану вартість в загальній сумі 37 112 грн. (з яких: 24 741 грн. податкове зобов`язання, а 12 371 грн. штрафні санкції), оскільки встановлено заниження суми податкових зобов`язань за березень 2024 на суму 171 931 грн., та встановлено завищення податкового кредиту за березень 2024 року на суму 59 314 грн. внаслідок постачання нерезиденту послуги на митній території України, місце постачання яких відповідно до ст. 186 ПКУ розташоване на митній території України; встановлено відображення у бухгалтерському обліку та фінансовій звітності операцій із придбання послуг з оренди майна на підставі укладеного Договору оренди з TROX AB (Швеція) від 14.08.2018 року №11 з додатками до нього які нотаріально не посвідчені (нікчемний правочин).

Податковим повідомленням-рішенням від 05.07.2024 року №016051/0705 (форма «В1») зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану на рахунок платника у банку за березень 2024 року на 182 154,00 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 91 077,00 грн. у зв`язку з тим, що заявлена та невідшкодована сума бюджетного відшкодування за декларацією, на яку складено повідомлення-рішення зменшується в інтегрованій картці платника податків, та встановлено завищення податкового кредиту за березень 2024 року на суму 59 314 грн. внаслідок постачання нерезиденту послуги на митній території України, місце постачання яких відповідно до ст. 186 ПКУ розташоване на митній території України; встановлено відображення у бухгалтерському обліку та фінансовій звітності операцій із придбання послуг з оренди майна на підставі укладеного Договору оренди з TROX AB (Швеція) від 14.08.2018 року №11 з додатками до нього які нотаріально не посвідчені (нікчемний правочин).

Податковим повідомленням-рішенням від 05.07.2024 року №016053/0705 (форма «В4») позивача зобов`язано відобразити у відповідних рядках податкової декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період на який припадає день узгодження цього ППР 24 350 грн. як сума завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту за березень 2023 року, оскільки встановлено заниження суми податкових зобов`язань за березень 2024 на суму 171 931 грн., та встановлено завищення податкового кредиту за березень 2024 року на суму 59 314 грн. внаслідок постачання нерезиденту послуги на митній території України, місце постачання яких відповідно до ст. 186 ПКУ розташоване на митній території України; встановлено відображення у бухгалтерському обліку та фінансовій звітності операцій із придбання послуг з оренди майна на підставі укладеного Договору оренди з TROX AB (Швеція) від 14.08.2018 року №11 з додатками до нього які нотаріально не посвідчені (нікчемний правочин).

Листом від 25.07.2024 року №206 позивач повідомив Головне управління ДПС в Івано-Франківській області про свою незгоду із правомірністю та обґрунтованістю зазначених вище податкових повідомлень-рішень та повідомлено про намір їх оскаржувати в судовому порядку. Водночас, цей лист не розглядався як прохання про адміністративне оскарження податкових повідомлень-рішень (отримано відповідачем: 25.07.2024 року).

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Судом установлено, що підставою для винесення оскаржуваних ППР є порушення позивачем пп. «б» пп. 185.1 ПКУ ст. 185 ПК України та п. 186.4 ст. 186 ПК України.

Скаржник вважає, що оскільки місце постачання позивачем послуг нерезиденту TROX AB (Швеція) розташоване на митній території України, то на його переконання операція з надання послуги за договорами №3/01/2019-1 від 03.01.2019 року про надання послуг з логістики та договором №3/01/2019-2 від 03.01.2019 року про надання послуг дизайну, аудиту та якості має оподатковується ПДВ у загальному порядку.

Згідно пп. «б» пп. 185.1 ПКУ ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Правила щодо визначення місця постачання товарів та послуг встановлені статтею 186 Податкового кодексу України.

Положеннями пункту 186.4 ст. 186 ПК України визначено, що місцем постачання послуг є місце реєстрації постачальника, крім операцій, зазначених у пунктах 186.2, 186.3 і 186.3-1 цієї статті.

Підпунктом в пункту 186.3. ст. 186 ПК України установлено, що місцем постачання зазначених у цьому пункті послуг вважається місце, в якому отримувач послуг зареєстрований як суб`єкт господарювання або - у разі відсутності такого місця - місце постійного чи переважного його проживання. До таких послуг належать: консультаційні, інжинірингові, інженерні, юридичні (у тому числі адвокатські), бухгалтерські, аудиторські, актуарні, а також послуги з розроблення та тестування програмного забезпечення, з оброблення даних та надання консультацій з питань інформатизації, надання інформації та інших послуг у сфері інформатизації, у тому числі з використанням комп`ютерних систем.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів встановила, що в період з 01.01.2024 по 31.03.2024 ТОВ Трокс Україна (виконавець) надавало послуги для компанії-нерезиденту TROX AB (Швеція) - замовник згідно Договору №3/01/2019-1 від 03.01.2019 року про надання послуг з логістики та Договору №3/01/2019-2 від 03.01.2019 року про надання послуг дизайну, аудиту та якості.

Предметом договору №3/01/2019-1 від 03.01.2019 року про надання послуг з логістики є надання Виконавцем (тобто позивачем) інформаційно-консультаційних та підтримуючих послуг з питань забезпечення логістики Замовника (тобто, TROX AB (Швеція) в тому числі з використанням спеціальних комп`ютерних систем у відповідності до Специфікації, які оформлені Додатками до договору і є його невід`ємною частиною, а Замовник зобов`язується прийняти ці послуги і оплатити їх. Загальна вартість на щомісячній основі становить 30 000,00 ЄВРО.

Відповідно до додаткової угоди №2 від 21.12.2020 року до Договору №3/01/2019-1 від 03.01.2019 року про надання послуг з логістики було визначено загальну вартість послуг на щомісячній основі в розмірі 20 000,00 ЄВРО та затверджено Специфікацію №1 до Договору, де визначено наступний перелік послуг із визначенням ціни за кожну одиницю:

- щоденна підтримка клієнтів щодо постачання та транспортування з використанням комп`ютерної системи GARP (5260,00 ЄВРО);

- щомісячні інвентаризаційні перевірки (1050,00 ЄВРО);

- плани завантажень та менеджмент компанії логістики (K&N) (5500,00 ЄВРО);

- оновлення програм ТВІМ та ГАРП, які стосуються логістики та інформації клієнтів (1550,00 ЄВРО);

- логістика і планування матеріалів (2450,00 ЄВРО);

- митне управління + EURO-1 (2000,00 ЄВРО);

- цілодобова охорона товарів та складських приміщень (1090,00 ЄВРО);

- страхування відповідальності (1100,00 ЄВРО);

- додаткові послуги, які повинні бути узгоджені та чітко визначені, оплачуюються в розмірі 20 євро/год.

На підтвердження факту виконання договору №3/01/2019-1 від 03.01.2019 року про надання позивачем послуг з логістики відповідачу було надано три акти виконаних робіт за №2609-1 від 04.01.2024, №2620-1 від 05.02.2024 та №2632-1 від 04.03.2024 зі змісту яких вбачається факт надання позивачем консультаційних послуг із логістики за січень 2024 згідно специфікації №1 від 03.01.2019, в редакції додаткової угоди №6 від 29.12.2023 року за січень, лютий та березень 2024 року на суму 20 000 ЄВРО щомісяця.

Предметом договору №3/01/2019-2 від 03.01.2019 року про надання послуг дизайну, аудиту та якості є надання виконавцем (тобто позивачем) замовнику (тобто, TROX AB (Швеція) інформаційно-консультаційних та підтримуючих послуг з дизайну, аудиту та контролю якості продукції експортованої до покупців у відповідності до Специфікації, які оформлені Додатками до договору і є його невід`ємною частиною, а Замовник зобов`язується прийняти ці послуги та оплатити їх. Загальна вартість на щомісячній основі становить 10 000,00 ЄВРО.

Відповідно до додаткової угоди №5 від 23.11.2022 року до договору №3/01/2019-2 від 03.01.2019 року про надання послуг дизайну, аудиту та якості було визначено загальну вартість послуг на щомісячній основі в розмірі 5 000,00 ЄВРО та затверджено Специфікацію №1 до Договору, де визначено наступний перелік послуг із визначенням ціни за кожну одиницю:

- консультування та супровід щодо проведення аудиту компанії ТРОКС АБ для отримання сертифікату ISO 9001:2015 з використанням комп`ютерної системи GARP (1550,00 ЄВРО);

- надання консультацій та участь менеджера з контролю якості у аудиті компанії ТРОКС АБ персонально або Он-лайн (1000,00 ЄВРО);

- надання консультацій у підготовці розкрійних файлів для виробництва разом відділу дизайну ТРОКС АБ з використанням комп`ютерної системи GARP (550,00 ЄВРО);

- надання консультацій та підтримка у розробці системи управління якістю сировини, що імпортуються для переробки з використанням комп`ютерної системи GARP (900,00 ЄВРО);

- надання консультацій при підтримці звіту 8Д. Дослідження якості експортованої готової продукції у покупців. З`ясування причин відхилення від стандартів. Запровадження коригувальних дій та заходів для удосконалення та уникнення рекламацій (500,00 ЄВРО);

- макетування. Консультування з приводу створення прототипів продукції разом із відділом дизайну ТРОКС АБ (500,00 ЄВРО).

- додаткові послуги, які повинні бути узгоджені та чітко визначені, оплачуються у розмірі 20 євро/год.

На підтвердження факту виконання договору №3/01/2019-2 від 03.01.2019 року про надання послуг дизайну, аудиту та якості позивачем надано акти наданих послуг за січень, лютий та березень 2024 року, відповідно до яких позивачем надано для замовника нерезидента (TROX AB, Швеція) консультаційні послуги з дизайну, аудиту та якості за січень, лютий, березень 2024 (а.с.111-113).

За змістом акту перевірки, який слугував підставою для винесення оскаржуваних рішень відповідачем не заперечувався консультаційний характер послуг, що надавалися позивачем компанії нерезиденту у зв`язку з виконанням перелічених договорів.

Як наслідок перелік послуг, які надавалися позивачем для компанії нерезидента за переліченими договорами та додатковими угодами підпадає під дію підпункту в пункту 186.3. ст. 186 ПК України, відповідно до якого місцем надання консультаційних послуг, у тому числі з використанням комп`ютерних систем є місце в якому отримувач послуг зареєстрований, як суб`єкт господарювання.

Свідоцтвом про реєстрацію, виданим 06.10.2021 року Управлінням реєстрації підприємств Швеції про компанію ТРОКС АБ підтверджується факт зареєстрованого місцезнаходження даного суб`єкта господарювання саме на території Швеції.

Отож з урахуванням підпункту в пункту 186.3. ст. 186 ПК України та фактичних обставин справи місцем постачання консультаційних послуг, які надавалися позивачем в період з 01.01.2024 по 31.03.2024 на підставі Договору №3/01/2019-1 від 03.01.2019 року про надання послуг з логістики та Договору №3/01/2019-2 від 03.01.2019 року про надання послуг дизайну, аудиту та якості є Швеція, а не митна територія України.

Відтак на перелічені консультаційні послуги не поширюється дія пп. «б» пп. 185.1 ПКУ ст. 185 ПК України щодо необхідності оподаткування ПДВ, позаяк з урахуванням фактичних обставин справи та в пункту 186.3. ст. 186 ПК України місце постачання таких послуг не розташоване на митній території України, оскільки місцем постачання послуг за обумовленими договорами є місце реєстрації отримувача послуг (тобто, Швеція).

При цьому колегія суддів зазначає, що скаржником не доведено протиправного застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правових позицій Верховного Суду, відображених в постановах від 13.01.2022 року у справі № 160/2728/19 та від 18.12.2019 року у справі № 815/4455/14, згідно яких якщо отримувачем консультаційних послуг є нерезидент, то операції з постачання цих послуг не є об`єктом оподаткування ПДВ, оскільки місце їх постачання знаходиться за межами митної території України.

Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги не підтверджуються доводи скаржника щодо порушення позивачем пп. «б» п. 185.1 ст.185 , п. 186.4. ст. 186, п. 187.1. ст. 187, п. 188.1. ст. 188 ПК України ТОВ «Трокс Україна» в частині заниження податкового зобов`язання на загальну суму 515 627 грн., в тому числі за: січень 2024 на суму 173 364 грн., лютий 2024 на суму 170 332 грн., березень 2024 на суму 171 931 грн.

Крім того колегія суддів відхиляє доводи скаржника, як підставу для задоволення його апеляційної скарги з приводу відсутності чіткої інформації стосовно змісту наданих позивачем консультаційних послуг, докладного опису виконаних завдань тощо, позаяк вказані твердження позивача не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із мотивами, які слугували підставами для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, позаяк відповідачем не ставиться під сумнів реальність цих господарських операцій, не заперечується характер послуг саме як консультаційних, а відображені відповідачем зауваження щодо складення актів виконаних робіт не були підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується зібраними у справі доказами підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень в оскаржуваній частині слугувало виключно заниження податкових зобов`язань у зв`язку з постачання цих послуг нерезиденту на митній території України (а не у зв`язку із неналежним оформленням первинних документів).

Стосовно ж доводів апеляційної скарги про безпідставне формування позивачем за період з січня по березень 2024 року податкового кредиту на загальну суму 209 715 грн за операцією з оренди нежитлових приміщень на підставі додаткових угод № 4 від 31.08.2021 року, № 5 від 04.10.2021 року та № 7 від 18.08.2023 року до Договору оренди нежитлових приміщень від 14.08.2018 року №11 із компанією-нерезидентом TROX AB, позаяк такі угоди укладені із порушенням вимог закону, щодо необхідності нотаріального посвідчення, а відтак (є нікчемними), то колегія суддів зазначає таке.

З матеріалів справи убачається, що між ТОВ Трокс Україна (орендарем) та компанією-нерезидентом TROX AB (орендодавцем) було укладено Договір оренди нежитлових приміщень від 14.08.2018 року №11 (далі Договір оренди), за змістом якого орендодавець передав Товариству в строкове, платне користування нежитлові приміщення за адресою: м. Коломия, бульвар Лесі Українки, 32А.

Даний договір оренди було укладено на строк з 01.09.2018 по 31.09.2019 (пункт 3.1. Договору).

Розмір щомісячної орендної плати за цим Договором становив 7000,00 ЄВРО (пункт 4.1. Договору).

Актом приймання-передачі від 14.08.2018 року, який є додатком до цього Договору оренди підтверджується, що орендодавець передав, а орендар отримав у користування нежитлові приміщення за вказаною вище адресою.

В подальшому сторонами було укладено додаткові угоди, якими вони неодноразово продовжували строк дії основного Договору оренди.

Так, додатком № 2 від 14.08.2019 року до Договору оренди, строк дії цього договору було продовжено до 31.08.2020 року, додатком № 3 від 28.08.2020 року до 31.08.2021 року, додатком № 4 до 31.08.2022 року, додатком № 5 до 31.08.2023 року, додатком № 7 до 31.08.2024 року (кожного разу продовжувався на один календарний рік).

Листом компанії TROX AB (Швеція) (орендодавець) від 11.09.2024 року №240911 Про тлумачення умов Договору оренди нежитлових приміщень № 11 від 14.08.2018 року повідомлено позивача, що орендодавець вважає цей Договір оренди чинним між сторонами в період з 01.09.2020 року по 31.12.2024 року. Компанія TROX AB (Швеція) вважає цілком правомірним користування приміщеннями позивачем на умовах оренди, зокрема в період з 01.09.2020 року по 31.12.2024 року. При цьому, за період існування договірних відносин, Акт про повернення цих приміщень орендодавцю сторонами не складався.

Отож, спірний договір оренди нежитлових приміщень № 11 від 14.08.2018 за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого майна, тобто між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 58 ЦК України.

Станом на момент укладення цього Договору, положення статті 793 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачали, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Як вбачається зі змісту Договору, термін оренди складав один рік з 01.09.2018 по 31.08.2019 (пункт 3.1. Договору)

Відповідно до статті 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Крім того, статтею 794 Цивільного кодексу України визначено, що право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі статтею 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

З метою забезпечення правильного і однакового застосування господарськими судами норм законодавства у розгляді справ у спорах, пов`язаних з орендою (наймом) майна, пленумом Вищого господарського суду України видано постанову від 29.05.2013 №12 Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна.

Відповідно до пункту 2.9 вказаної Постанови, якщо із закінченням строку договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) його дію було продовжено і наведене призвело до збільшення загального строку користування орендованим майном, який складає понад три роки, це не може бути підставою для визнання такого договору нікчемним у зв`язку з відсутністю його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, якщо на момент укладення такого договору він відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України відповідав вимогам частини другої статті 793 та статті 794 Цивільного кодексу України. У разі якщо внаслідок внесення змін до договору така його істотна умова, як строк його дії, сторонами визначено більшим, ніж три роки (а саме, якщо додатковою угодою відповідним чином змінюється пункт договору, який передбачав менше ніж трирічний строк), то за загальним правилом, передбаченим статтею 654 Цивільного кодексу України, відповідна додаткова угода чи договір у редакції такої угоди підлягають нотаріальному посвідченню, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, у випадку неодноразової пролонгації договору оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) на підставі статті 764 ЦК України чи частини другої статті 17 Закону України Про оренду державного та комунального майна (строк дії якого менший трьох років) немає підстав для його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Згідно із ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Надаючи оцінку означеним нормам законодавства, Верховний Суд в постанові від 25.05.2021 року у справі №910/9949/20 сформував правову позицію за змістом якої норма статті 764 ЦК України визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах. При цьому для такого автоматичного продовження договору оренди передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Суть поновлення договору оренди у розумінні наведених норм полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору у його поновленні. Відсутність такого заперечення може мати прояв у "мовчазній згоді" і у такому випадку орендар, у силу закону, може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Отже, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2020 у справі №904/1207/19, від 28.05.2019 у справі №911/2980/17, від 12.06.2018 у справі №910/15387/17, від 05.06.2018 у справі №904/7825/17, від 29.05.2018 у справі №923/854/17.

Окрім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 2.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна»: якщо із закінченням строку договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) його дію було продовжено і наведене призвело до збільшення загального строку користування орендованим майном, який складає понад три роки, це не може бути підставою для визнання такого договору нікчемним у зв`язку з відсутністю його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, якщо на момент укладення такого договору він відповідно до частини другої статті 215 ЦК України відповідав вимогам частини другої статті 793 та статті 794 ЦК України.

У разі якщо внаслідок внесення змін до договору така його істотна умова як строк його дії сторонами визначено більше, ніж три роки (а саме, якщо додатковою угодою відповідним чином змінюється пункт договору, який передбачав менш ніж трирічний строк), то, за загальним правилом, передбаченим статтею 654 ЦК України, відповідна додаткова угода чи договір у редакції такої угоди підлягають нотаріальному посвідченню, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, у випадку неодноразової пролонгації договору оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) на підставі статті 764 ЦК України чи частини другої статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (строк дії якого менший трьох років) немає підстав для його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Вказана позиція була підтримана Вищим господарським судом України в постановах від 29.11.2017 року у справі №916/215/17, від 02.11.2016 року у справі №906/219/16, від 24.06.2014 року у справі №904/8896/13.

Разом з тим, Верховний Суд в своїй практиці не відступав від вищевказаної позиції, а навпаки її неодноразово підтримував у постановах згаданих вище.

Більше того, Вищий господарський суд України у постанові від 29.11.2017 року у справі №916/215/17 дійшов до висновку, що якщо спірну додаткову угоду було укладено у зв`язку із закінченням строку договору оренди нежитлового приміщення і на строк, що є меншим ніж три роки, то фактичні дії сторін свідчать про намір саме продовжити строк дії договору оренди, а не змінити його.

У справі, що переглядалася Вищим господарським судом України було встановлено, що договір оренди нежитлового приміщення від 11.03.2016 укладено на строк до 11.07.2016, а 11.07.2017 у зв`язку із закінченням строку дії даного договору оренди, сторонами було укладено спірну додаткову угоду, якою продовжено строк дії договору до 11.06.2019.

Отже, договір оренди нежитлового приміщення від 11.03.2016 та спірна угода до договору від 11.07.2016 мають строк дії менше ніж три роки, тому нотаріальне посвідчення таких правочинів відбувається тільки за згодою сторін і не є обов`язковим відповідно до вимог закону.

Стосовно ж доводів скаржника з приводу не урахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених в постановах Верховного Суду від 08.12.2021 року у справі №759/9443/17, від 10.10.2018 року у справі №910/21570/17, від 17.10.2018 року у справі №660/1050/15-ц та від 15.02.2022 року у справі №909/286/19, то колегія суддів зазначає, що правові висновки перелічених справах є нерелевантними (недоречними) до спірних правовідносин в даній судовій справі.

Основним критерієм щодо врахування висновку Верховного Суду при виборі і застосуванні норми права є «подібність спірних правовідносин» із правовідносинами щодо застосування норм права в яких Верховний Суд зробив висновок. Тобто, основною умовою для врахування практики Верховного Суду при розгляді справи є її релевантність (відповідність, доречність).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також застосування правових норм (зокрема, час, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16 ; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року по справі № 923/682/16).

При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

В судових справах №759/9443/17, №910/21570/17, №660/1050/15-ц та №909/286/19 суди досліджували договори оренди та додаткові угоди, текст яких передбачав укладення такого договору на строк три та більше років.

В той час як у даній судовій справі позивач та його контрагент уклали договір оренди нерухомого майна строком на один рік, із дотриманням вимог щодо форми його укладення. Однак, із плином часу такий договір підлягав пролонгації кожного року на ще один рік. При цьому, що позивач продовжував користуватися такими приміщеннями, а від орендодавця як слідує з пояснень позивача не було жодних заперечень щодо такого користування.

Що ж до податкових наслідків для платника податків виконання договору оренди нежитлових приміщень, то вирішуючи подібний спір, Верховний Суд в постанові від 01.12.2022 року у справі №640/18804/19 зауважив, що «посилання контролюючого органу на відсутність нотаріального посвідчення договору…обґрунтовано відхилено судами попередніх інстанцій, оскільки фактично, контролюючий орган ставить у залежність порядок визначення об`єкта податком від додержання форми та порядку укладення договору».

При цьому Верховний Суд зазначив, що як норми ПК України, так і національні положення (стандартів) бухгалтерського обліку та/або міжнародні стандарти фінансової звітності обов`язковою умовою для віднесення отриманих доходів до складу доходів, на які збільшується фінансовий результат до оподаткування, а так само понесених витрат до складу витрат, на які зменшується фінансовий результат до оподаткування, визначають пов`язаність таких доходів та витрат із господарською діяльністю платника податку, крім випадків прямо передбачених такими положеннями або ПК України.

Разом з тим, Верховний Суд звернув увагу на положення статті 1 Цивільного кодексу України, де чітко зазначено, що майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових…відносин, цивільне законодавство не застосовується.

В зазначеній справі, що переглядалася Верховним Судом було встановлено факт господарських відносин на підставі договору управління майном, який підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню безпосередньо в момент його укладення, і контролюючий орган так само вважав, що оскільки такий договір нікчемний через недодержання його форми, то і первинні документи недійсні, однак Верховний Суд такої позиції відповідача не підтримав.

Крім того на переконання колегії суддів недотримання форми правочину не є податковим правопорушенням та не впливає на порядок визначення податкових зобов`язань, за умови наявності первинних документів, які опосередковують та підтверджують факт здійснення господарської діяльності (операції).

Також колегія суддів зазначає, що законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно визнавати нікчемними правочини. Підстави нікчемності правочину встановлюються законом, а встановлення актом перевірки нікчемності правочину знаходиться за межами компетенції податкового органу, не належить до функції контролю дотримання платниками податків податкового законодавства. Не вимагається визнання такого договору і в суді. За наявності відповідних обставин предметом розгляду та дослідження є податкові наслідки вчинення відповідних дій без урахування наявності цивільно-правового договору та реальність господарських операцій, як підстава виникнення права на формування платником податку своїх даних податкового обліку.

Зазначений висновок міститься, зокрема, в постанові Верховного Суду від 02.04.2019 року у справі № 2а-3925/12/2170.

Також, в постанові Верховного Суду від 20.03.2018 року у справі № 805/10886/13-а наголошується на тому, що жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях. Відтак, встановлення актом перевірки нікчемності правочину знаходиться за межами компетенції податкового органу, не належить до функції контролю дотримання платниками податків податкового законодавства.

Верховний Суд вважає за наявності ознак нікчемності правочину, податкові органи мають право та повинні звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність, а не класти власний висновок в основу податкового правопорушення та визначати на цій підставі грошове зобов`язання.

Зазначена позиція є усталеною, наведена також в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 та постанові Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 2а-14508/11/2670.

З матеріалів справи убачається, що під час документальної позапланової перевірки позивачем було надано відповідачу первинні документи, які підтверджують факт користування орендованими приміщеннями в період з 01.01.2024 року по 31.03.2024 року, а саме акти наданих послуг на загальну суму 21 000 ЄВРО, що еквівалентно 1 047 885,70 грн.

Зі змісту актів надання послуг простежується, що кожного місяця із січня 2024 року по березень 2024 року підприємство-нерезидент TROX AB (Швеція) надавало Товариству послуги із оренди виробничих приміщень, адміністративних приміщень та насосної станції на загальну суму 7000 ЄВРО кожного місяця.

В кожному акті надання послуг сторонами зазначалося, що його підставою є Договір оренди № 11 від 14.08.2018 року (а не додаткові угоди № 4, № 5 та 7), який в зазначений період був чинним юридичним документом в силу вимог закону, а зміст такої оренди відповідав приписам цивільного та господарського законодавства.

Зазначені акти надання послуг містять всі необхідні реквізити, які передбачені статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», зокрема, назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як в акті перевірки, так і у відповіді на заперечення Товариства, відповідач жодним чином не поставив під сумнів реальність вчинення господарських операцій по оренді нежитлових приміщень Товариством.

Також, реальність даних господарських операцій пояснюється й тим, що компанії- нерезиденту TROX AB (Швеція) дійсно належить на праві приватної власності орендовані Товариством приміщення.

Витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22220544 від 19.03.2009 року, №22115989 від 11.03.2009 року та №22116330 від 11.03.2009 року підтверджується, що головний виробничий корпус, який розташований за адресою: м. Коломия, бульвар Лесі Українки, 32А, часткою 9923/10000 починаючи з 19.03.2009 року належить компанії «Тенмарк Індастріз АБ», а адміністративно-побутовий корпус та водопровідно-насосна станція, які також заходяться в м. Коломия на бульварі Лесі Українки, 32А, починаючи з 11.03.2009 року повністю належать компанії «Тенмарк Індастріз АБ».

Зазначені відомості також відображені й Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до інформації, що міститься в Електронному свідоцтві про реєстрацію, виданим 06.10.2021 року Управлінням реєстрації підприємств Швеції, компанія ТРОКС АБ (реєстраційний номер: ) із 10.02.2009 року мало найменування «Тенмарк Індастріз АБ».

Отже, зазначені докази в своїй сукупності підтверджують факт володіння компанією ТРОКС АБ на праві приватної власності орендованих позивачем приміщень.

Окрім того факт, що дійсного користувалося позивачем названими приміщеннями, окрім актів наданих послуг, підтверджується відомостями з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, адреса орендованих приміщень (м. Коломия, бульвар Лесі Українки, 32А) є офіційною юридичною адресою Товариства.

Також колегія суддів зазначає, що при формуванні висновків про необґрунтованість витрат на оренду приміщень відповідачем не було враховано такого базового принципу бухгалтерського обліку як «превалювання сутності над формою» та зроблено висновок виключно із формальних недоліків, які на думку відповідача, мали місце при оформленні договірних відносин між сторонами правочину. При цьому, відповідачем не було враховано, що такі господарські операції дійсно відбулися і вони підтверджені належними первинними документами.

Таким чином, твердження відповідача про безпідставність обліку витрат у зв`язку з орендою нежитлових приміщень в період з 01.01.2024 по 31.03.2024 є необґрунтованими.

Відтак, необґрунтованим є висновок відповідача про безпідставне формування позивачем за період з січня по березень 2024 року податкового кредиту на загальну суму 209 715 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі № 300/7007/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос