Справа № 140/1070/25
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/1070/25 пров. № А/857/19067/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Кузьмича С.М., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання: Кулабухової М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року, головуючий суддя Каленюк Ж.В., ухвалене о 11:52 год. у м. Луцьк, повний текст якого складено 25.04.2025 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ГУ ДПС у Волинській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 24 вересня 2024 року №-0306-UA0036342 про визначення податкового зобов`язання із земельного податку у сумі 336 877,77 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він як фізична особа-підприємець, який обрав спрощену систему оподаткування (2 група), відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України (далі ПК України) звільняється від обов`язку нарахування та сплати земельного податку за земельну ділянку, що використовується ним в господарській діяльності. Позивач наголосив, що за місцем розташування земельної ділянки ( АДРЕСА_1 ) протягом травня грудня 2024 року здійснював торгівлю деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням, та в накладних, виписаних на товар покупцям, значиться саме ця адреса. На земельній ділянці для поліпшення торгівельної діяльності встановлено тимчасову споруду кіоск загальною площею 18,50 кв.м. Про використання земельної ділянки та тимчасової споруди (кіоска) податковий орган інформований у встановленому порядку шляхом подання 05 серпня 2024 року повідомлення про оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, форми №20-ОПП. Результати підприємницької діяльності обліковані у Книзі обліку доходів у витрат; у податковій декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2024 рік (річна) відображено доходи від продажу товарів.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 24 вересня 2024 року №-0306-UA0036342.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Волинській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що підстави для звільнення ОСОБА_1 від сплати земельного податку відсутні, оскільки під час перевірки не встановлено, що позивач використовує земельну ділянку для здійснення господарської діяльності. З наданих позивачем видаткових накладних, які виписані на неплатників податку на додану вартість, неможливо встановити реалізацію товару (податкові накладні не складаються), а інших підтверджуючих первинних документів щодо реалізації товару на таких неплатників не надано. Також неможливо встановити походження товару, який наявний у позивача. Крім того, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні будь-які торгівельні або інші будівлі, які б могли використовуватись у здійсненні господарської діяльності для зберігання будівельних матеріалів. При обстеженні земельної ділянки організацію здійснення господарської діяльності виявлено не було.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 23 грудня 2020 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, що видно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 обрав спрощену систему оподаткування та з 01 січня 2021 року є платником єдиного податку (2 група), здійснюючи діяльність, зокрема, за такими видами: оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням (46.73), роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазинах (47.52), оптова торгівля іншими машинами й устаткуванням (46.69). Ця обставина підтверджується відомостями з Реєстру платників єдиного податку (а.с.23).

Також з матеріалів справи слідує, що у спільній сумісній власності ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка з кадастровим номером :15:008:0228 площею 7,7682 га за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване 14 травня 2024 року, про що наявний витяг з Державного реєстру речових прав.

Повідомленням про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які проводиться діяльність (форма №20-ОПП), від 05 серпня 2024 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 інформував ГУ ДПС у Волинській області про використання у підприємницькій діяльності земельної ділянки по АДРЕСА_1 та кіоску за цією ж адресою (а.с.24).

24 вересня 2024 року ГУ ДПС у Волинській області прийняло податкове повідомлення-рішення №-0306-UA0036342, яким визначило ОСОБА_1 податкове зобов`язання із земельного податку у сумі 336 877,77 грн (за травень-грудень 2024 року) як співвласнику зазначеної вище земельної ділянки.

Позивач оскаржив податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку 11-12). Проте рішенням Державної податкової служби України від 12 грудня 2024 року №37233/6/99-00-06-01-03-06 скарга залишена без задоволення, а податкове повідомлення-рішення без змін.

Податкове повідомлення-рішення від 24 вересня 2024 року №-0306- НОМЕР_1 є предметом оскарження у цьому спорі.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, належними та допустимими доказами не довів правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення та не спростував відсутність у цьому разі підстав для звільнення позивача від обов`язку сплачувати у 2024 році земельний податок із земельної ділянки з кадастровим номером :15:008:0228.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі ПК України).

Згідно пп. 14.1.72, 14.1.73 п.14.1 статті 14 ПК України земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (податок для цілей розділу XII цього Кодексу), а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 п.269.1 ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно із пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пунктів 285.1та 285.2 ст.285 ПК України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.

Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Відповідно до пункту29.1 статті 29 ПК України обчислення суми податку здійснюється шляхом множення бази оподаткування на ставку податку із/без застосуванням відповідних коефіцієнтів.

Положеннями пункту271.1 статті 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Згідно п. 274.1 статті274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

За правилами пункту286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Відповідно до підпункту 297.1.4 пункту297.1 статті 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Отже, платник земельного податку звільняється від його сплати за сукупності таких умов:

-має бути зареєстрований як платник єдиного податку першої - третьої груп;

- земельна ділянка використовується у провадженні господарської діяльності. При цьому використання земельної ділянки у провадженні господарської діяльності має бути реальним.

Так, на підтвердження використання земельної ділянки для здійснення господарської діяльності позивач надав засвідчені копії первинних документів - накладних на реалізацію фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 фізичним особам товару (генераторів, електронасосів, баків, пиломатеріалів будівельних матеріалів за період травень грудень 2024 року, а також платіжних інструкцій, фіскальних чеків про оплату за товар.

У Книзі обліку доходів та витрат фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відображено отримання доходів від провадження підприємницької діяльності, які задекларовані й у податковій декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2024 рік.

Також, 28 жовтня 2024 року, комісія у складі працівників виконавчого комітету Ковельської міської ради та головного державного інспектора Ковельського відділу податків і зборів з фізичних осіб та проведення камеральних перевірок управління оподаткування фізичних осіб ГУ ДПС у Волинській області, за участю позивача здійснила огляд земельної ділянки з кадастровим номером :15:008:0228, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, про що був складений акт обстеження земельної ділянки від 29 жовтня 2024 року.

За змістом цього акта при обстеженні земельної ділянки встановлено, що її частина вкрита щебенем та на ній розташовані дві малі архітектурні форми (тимчасові споруди), на яких є рекламні вивіски із контактами підприємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Одна із споруд була закрита, інша відкрита та в ній знаходилися водяні насоси та коробки із запчастинами. Також на земельній ділянці наявні будівельні матеріали (плити перекриття, бруківка). До акта обстеження додано фото, яким зафіксовано описані в акті обставини.

Вказані докази у своїй сукупності дають підстави стверджувати, що у травні-грудні 2024 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , перебуваючи на спрощеній системі оподаткування та будучи платником єдиного податку 2 групи, дійсно використовував вказану земельну ділянку у своїй господарській діяльності: на ній з метою організації підприємницької діяльності встановлено тимчасову споруду (кіоск), на якій наявна рекламна вивіска про пропоновані для продажу підприємцем ОСОБА_1 товари, його контакти; на території земельної ділянки, як зафіксовано актом обстеження за участю представника ГУ ДПС у Волинській області, наявні будівельні матеріали, бруківка, а в середині тимчасової споруди організоване робоче місце для продажу та зберігаються насоси, коробки із запчастинами.

Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про те, що наявність у позивача статусу платника єдиного податку 2 групи та використання власної земельної ділянки у своїй господарській діяльності обумовлює його звільнення від обов`язку нарахування та сплати земельного податку, через що податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Волинській області від 24 вересня 2024 року №-0306-UA0036342 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Також, відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною третьою статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних із розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Отже, витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України).

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині третій статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

У відповідності до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як видно з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу при апеляційному розгляді справи заявник долучив: договір про надання правничої допомоги від 20.10.2024 року; Детальний опис робіт (наданих послуг); рахунок №49 від 23.06.2025 року, платіжну інструкцію від 26.06.2025 року на суму 4000 грн про оплату участі адвоката в судових засіданнях по справі та Акт приймання передачі правничої допомоги від 27.06.2025 року.

Відповідно до переліку наданих послуг адвокатом в суді апеляційної інстанції надавались наступні послуги: аналіз апеляційної скарги; підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу; участь адвоката у судових засіданнях.

З наданих суду доказів видно, що понесені витрати на правничу допомогу при апеляційному розгляді справи становлять 14000 грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що обставини, викладені у відзиві на апеляційну скаргу є подібними до обставин, що наводились представником позивача у позовній заяві, відтак не потребували значних зусиль та витраченого часу.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі №362/3912/18, від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» зазначено, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справах №810/3806/18, №810/2816/18, №810/3806/18), від 22 листопада 2019 року у справі №810/1502/18.

З системного аналізу вищевказаних правових норм можна дійти висновку, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, враховуючи зміст та обсяг наданих послуг, суд апеляційної інстанції вважає, що розмір витрат, понесених на професійну правничу допомогу позивачем, не є належним чином обґрунтованим у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути з відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування витрати на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Відтак, з огляду на складність справи, виходячи з критерію співрозмірності, суд дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу, який належить стягнути на користь позивача з відповідача повинен становити 2000 грн, решта витрат на вказану допомогу повинен понести позивач.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі №140/1070/25 - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області (код ЄДРПОУ - 44106679) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді С. М. Кузьмич
Т. В. Онишкевич

Повний текст постанови складено 03.07.2025 року.