Справа № 640/35382/21
Суддя: Стойка В.В.
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2025 року Справа№640/35382/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стойки В.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровча база відпочинку «ЗЕЛЕНА ЗАТОКА» до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровча база відпочинку «ЗЕЛЕНА ЗАТОКА» (далі ТОВ «Спортивно-оздоровча база відпочинку «ЗЕЛЕНА ЗАТОКА») з позовом до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №1274 від 30.09.2021 про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень;

- зобов`язати Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видати Товариству з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровча база відпочинку «ЗЕЛЕНА ЗАТОКА» містобудівні умови і обмеження для проектування об`єкта реконструкції «Реконструкція існуючих будівель під будинки відпочинку в межах території земель рекреаційного призначення поза межами прибережних захисних смуг з благоустроєм та озелененням території лугів та лугопарків на вул. Лютневій 60 у Голосіївському районі м. Києва».

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 28.08.2019 позивачем до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) через Центр надання адміністративних послуг було подано заяву про видачу містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва Реконструкція існуючих будівель під будинки відпочинку в межах території земель рекреаційного призначення поза межами прибережних захисних смуг з благоустроєм та озелененням території лугів та лугопарків на вул. Лютневій, 60 у Голосіївському районі м. Києва. Проте відповідачем відмовлено у наданні містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта реконструкції на вул. Лютневій, 60 у Голосіївському районі м. Києва, у зв`язку з відсутністю зазначених намірів щодо забудови земельної ділянки. Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач оскаржив його у суді. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2020 у справі № 640/24122/19 позов задоволено частково, зокрема, зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва. 07.09.2021 позивач повторно звернувся до відповідача через Центр надання адміністративних послуг м. Києва, в якій вказав наміри щодо забудови, зазначив адресу та кадастровий номер земельної ділянки відповідно до вимог статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та надав необхідні документи. Однак, у результаті розгляду поданих документів, відповідачем повідомлено про затверджене наказом від 30.09.2021 №1274 рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта реконструкції, у зв`язку з поданням неповного пакету документів, який визначено частиною 3 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Позивач вважає таку відмову відповідача протиправною та такою, що порушує його права та інтереси, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом, за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до пункту 2 розділу II Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» справу №640/35382/21 передано на розгляд Донецькому окружному адміністративному суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 квітня 2025 року зазначену справу передано на розгляд судді Донецького окружного адміністративного суду Стойки В.В.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року вказану справу прийнято до провадження.

Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

У відповідності до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини,

на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

ТОВ «Спортивно-оздоровча база відпочинку «ЗЕЛЕНА ЗАТОКА» є власником нерухомого майна, що розташоване за адресою м. Київ, вул. Лютнева, 60, а саме бази відпочинку: будівель (літ. А, Б, В, Г, Д, Ж, З, К, Л), душової (літ. М), вбиральні (літ. Н), будинок охорони (літ. О) - на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 14.12.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 190, що підтверджується актом приймання-передачі бази відпочинку від 14.12.2009, реєстраційним посвідченням № 0017593 від 22.12.2009, інформаційною довідкою КП Київське міське бюро технічної інвентаризації від 26.09.2018 № НЖ-2018 № 1991, копією витягу № 139848537 від 02.10.2018.

Також, ТОВ «Спортивно-оздоровча база відпочинку «ЗЕЛЕНА ЗАТОКА» є орендарем земельної ділянки, що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Лютнева 60 у Голосіївському районі м. Києва (кадастровий номер :90:332:0028) - на підставі Договору оренди земельної ділянки від 05.07.2010, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 599.

З метою реконструкції належного позивачу нерухомого майна, ТОВ «Спортивно-оздоровча база відпочинку «ЗЕЛЕНА ЗАТОКА» звернулось до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) через Центр надання адміністративних послуг з заявою від 28.08.2019 про надання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва (довільна форма) - Реконструкція існуючих будівель під будинки відпочинку в межах території земель рекреаційного призначення поза межами прибережних захисних смуг з благоустроєм та озелененням території земель лугів та лугопарків на вул. Лютнева, 60 у Голосіївському районі м. Києва .

Наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1109 від 11.09.2019 затверджено відмову у наданні містобудівних умов та обмежень ТОВ «Спортивно-оздоровча база відпочинку «ЗЕЛЕНА ЗАТОКА» для проектування об`єкта реконструкції на вул. Лютневій, 60 у Голосіївському районі м. Києва, у зв`язку з відсутністю зазначених намірів щодо забудови земельної ділянки.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2020 у справі № 640/24122/19 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровча база відпочинку «Зелена Затока» задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №1109 від 11.09.2019 "Про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень". Зобов`язано Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повторно розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Спортивно-оздоровча база відпочинку "Зелена Затока" від 28.08.2019 про надання містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва (довільна форма) - Реконструкція існуючих будівель під будинки відпочинку в межах території земель рекреаційного призначення поза межами прибережних захисних смуг з благоустроєм та озелененням території земель лугів та лугопарків на вул. Лютнева, 60 у Голосіївському районі м. Києва з урахуванням висновків суду.

07.09.2021 позивач повторно подав до відповідача через Центр надання адміністративних послуг м. Києва заяву №64045-03-16 про надання містобудівних умов і обмежень забудови для проектування об`єкта будівництва, в якій вказав наміри щодо забудови: «Реконструкція існуючих будівель під будинки відпочинку в межах території земель рекреаційного призначення поза межами прибережних захисних смуг з благоустроєм та озелененням території земель лугів та лугопарків» на вулиці Лютнева, 60, у Голосіївському районі м. Києва. Зазначено, що реконструкція існуючих будівель планується виключно в межах тієї частини земельної ділянки, що за функціональним призначенням належить до земель рекреаційного призначення, з дотриманням щодо використання прибережної захисної смуги.

Згідно з описом документів, що надані до Центру надання адміністративних послуг, позивачем подано:

1) заяву про надання містобудівних умов та обмежень щодо проектування об`єкта будівництва (довільна форма) - наміри щодо забудови земельної ділянки;

2) копію документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію;

3) копію документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);

4) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000;

5) витяг з Державного земельного кадастру.

За результатами повторного розгляду заяви позивача від 28.08.2019, Департаментом відмовлено у наданні містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта реконструкції існуючих будівель під будинки відпочинку в межах території земель рекреаційного призначення поза межами прибережних захисних смуг з благоустроєм та озелененням території земель лугів та лугопарків» на вулиці Лютневій, 60, у Голосіївському районі м. Києва в порядку пункту 1 частини 4 статті 29 Закону України «Пре регулювання містобудівної діяльності», у зв`язку з поданням неповного пакету документів, який визначено частиною 3 статті 29 цього Закону, а саме відсутністю:

- зазначених намірів необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;

- копії документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці або згоди його власника, засвідченої в установленому законодавством порядку ( у разі здійснення реконструкції або реставрації), або згоди суб`єкта обтяження.

Вказана відмова затверджена наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.09.2021 № 1274.

Позивач вважаючи таку відмову відповідача протиправною та такою, що порушує його права та інтереси, звернувся до суду із цим позовом, за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

Відповідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI від 17.02.2011 (далі - Закон № 3038-VI), що спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Статтею 1 Закону № 3038-VI встановлено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Статтею 26 Закону № 3038-VI встановлено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

За змістом статті 29 Закону № 3038-VI основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються:

1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію;

2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);

3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000;

4) витяг із Державного земельного кадастру.

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення).

Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

За правилами частини четвертої статті 29 Закону № 3038-VI підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:

1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;

2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;

3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень здійснюється шляхом направлення листа з обґрунтуванням підстав такої відмови відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання.

Містобудівні умови та обмеження містять: 1) назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта; 2) інформацію про замовника; 3) відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні; 4) гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах; 5) максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки; 6) максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону); 7) мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд; 8) планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони); 9) охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж.

Перелік зазначених умов є вичерпним.

Надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу (частина шоста).

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку, що невідповідність намірів забудови встановлюється на стадії надання містобудівних умов та обмежень. При цьому, невідповідність намірів забудови означає, що запланований для будівництва об`єкт не відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, тобто затвердженим текстовим та графічним матеріалам з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій конкретного населеного пункту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі №823/5265/15 (провадження №К/9901/7431/18).

ТОВ «Спортивно-оздоровча база відпочинку «ЗЕЛЕНА ЗАТОКА» надано пакет документів, встановлених частиною третьою статті 29 Закону № 3038-VI, що підтверджується описом документів, що надано до ЦНАП та змістом заяви позивача від 07.09.2021.

Зауважень щодо повноти та відповідності поданих позивачем документів вимогам статті 29 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності Департаментом містобудування та архітектури у листі № 18641/0/7-1-19 від 29.08.2019 зазначено не було.

Щодо підстави відмови у наданні містобудівних умов та обмежень неподання позивачем визначених частиною третьою статті 29 Закону № 3038-VI документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень, а саме: копії документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці або згоди його власника, засвідченої в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації), або згоди суб`єкта обтяження, суд зазначає таке.

Суд наголошує, що Законом № 3038-VI встановлено чіткий перелік документів, які подаються для отримання містобудівних умов та обмежень щодо проектування об`єкта будівництва та вичерпний перелік підстав щодо відмови у видачі містобудівних умов та обмежень.

Так, матеріалами справи встановлено, що позивачем до заяви від 07.09.2021 додано обов`язкові документи, встановлені частиною третьою статті 29 Закону № 3038-VI.

Також суд не може погодитись із твердженням відповідача щодо відсутності згоди суб`єкта обтяження, як підстави відмови у наданні містобудівних умов та обмежень.

Як вже було зазначено вище, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 29 Закону №3038-VI містобудівні умови та обмеження надаються на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються, зокрема, копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію.

Таким чином, від замовника містобудівних умов та обмежень щодо земельної ділянки не вимагається надання будь-якого іншого документа, ніж копія документа, що посвідчує право власності чи користування такою земельною ділянкою.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачем була виконана вимога, встановлена пунктом 1 частини третьої статті 29 Закону № 3038-VI, та разом із заявою про надання містобудівних умов та обмежень були надані відповідні документи на підтвердження права власності позивача.

Суд констатує, що вимога відповідача про надання згоди суб`єкта обтяження, є такою, яка не ґрунтується на законі, а тому така підстава для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є протиправною.

З огляду на зазначене, наведене спростовує висновки відповідача в оскаржуваному наказі від 30.09.2021 № 1274 про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень щодо неподання позивачем визначених частиною третьою статті 29 Закону № 3038-VI документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень.

Щодо відсутності намірів щодо забудови земельної ділянки суд зазначає наступне.

Позивач у заяві про видачу містобудівних умов та обмежень визначив, що наміром забудови земельної ділянки є Реконструкція існуючих будівель під будинки відпочинку в межах території земель рекреаційного призначення поза межами прибережних захисних смуг з благоустроєм та озелененням території земель лугів та лугопарків .

Відповідно до частин першої, четвертої статті 12 Закону України "Про основи містобудування", до компетенції сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування на відповідній території належить затвердження відповідно до законодавства місцевих програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій; до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать: затвердження детальних планів територій за наявності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території; визначення територій для містобудівних потреб; внесення пропозицій щодо встановлення і зміни меж населених пунктів відповідно до закону.

Відповідно до частин п`ятої сьомої статті 19 Закону № 3038-VI детальний план території складається із графічних і текстових матеріалів.

Стаття 1 Закону України "Про землеустрій" містить визначення поняття "цільове призначення земельної ділянки", згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.

У відповідності до частини першої статті 17 Закону № 3038-VI, генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Згідно зі змістом статті 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Як вбачається зі змісту частини першої статті 20 Земельного кодексу України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Частиною п`ятою даної статті визначено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.

Згідно з п. 5.8. ДСТУ-Н Б Б.1.1-12:2011 "Настанова про склад та зміст плану зонування території (зонінг)", затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 15 грудня 2011 року № 345, схема зонування складається, як правило, з основних типів зон: громадські; житлові; рекреаційні; курортні; зони транспортної інфраструктури; зони інженерної інфраструктури; комунально-складські; виробничі; спеціальні; зони земель історико-культурного призначення; зона земель природно-заповідного фонду.

В містобудівних регламентах для кожної територіальної зони встановлюються: переважні види використання; супутні види дозволеного використання; допустимі види використання.

Тобто, нормативно-правовими актами, що регламентують порядок розроблення і затвердження містобудівної документації, визначено, що така документація визначає, зокрема, функціональне призначення територій.

Відповідно до п. 1.1 ДБН Б. 1-3-97 "Склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження генеральних планів міських населених пунктів", затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 25 вересня 1997 року № 164, чинного на час прийняття Київрадою рішення від 28 березня 2002 року №370/1804, яким затверджено Генеральний план м. Києва, генеральний план міста, селища є основним планувальним документом, який встановлює в інтересах населення та з врахуванням державних завдань напрямки і межі територіального розвитку населеного пункту, функціональне призначення і будівельне зонування території, містить принципові рішення щодо розміщення об`єктів загальноміського або загальноселищного значення, організації вулично-дорожньої мережі і дорожнього руху, інженерного обладнання, інженерної підготовки і благоустрою, захисту території від небезпечних природних і техногенних процесів, охорони природи та історико-культурної спадщини, черговості освоєння території. Генеральний план міста, селища (далі - генеральний план) є основним видом містобудівної документації з планування території населеного пункту, призначеним для обґрунтування (розроблення та реалізації) довгострокової політики органу місцевого самоврядування в питаннях використання і забудови території.

Пунктом 3.4 ДБН Б. 1-3-97 визначено, що генеральний план включає текстові та графічні матеріали. До текстових матеріалів відносяться: а) книга генерального плану; б) брошура з основними положеннями генерального плану Графічними матеріалами є плани і карти аналітичного і проектного змісту, виконанні у встановленому масштабі. Текстові та графічні матеріали можуть виконуватися з застосуванням комп`ютерної технології. Склад графічних матеріалів генерального плану наведений у пункті 3.8 ДБН Б. 1-3-97.

План існуючого населеного пункту (опорний план) не підлягає затвердженню. Документ виконується на топографічній основі. На кресленні відображається планувальна структура, використання територій та окремих функціональних зон населеного пункту, станом на час затвердження генерального плану (пункт 3.9 ДБН Б. 1-3-97).

Відповідно до пункту 3.12 ДБН Б. 1-3-97 на основному кресленні генерального плану вказують існуючий стан та пропозиції щодо архітектурно-планувальної організації і функціонального зонування, використання та забудови територій населеного пункту, а саме: а) межа населеного пункту (міська межа); б) магістральні, жилі вулиці і площі у червоних лініях (з назвами) та транспортні розв`язки в одному та різних рівнях; в) території житлової забудови (садибної, мало: поверхової, середньоповерхової, багатоповерхової); г) території цивільної забудови та громадські центри загальноміського і районного значення; д) озеленені території загального користування та спеціального призначення; е) промислові, комунальні і складські території та їх розподіл у відповідності з санітарною класифікацією підприємств; ж) території міського та зовнішнього транспорту; з) території спеціального призначення; й) природоохоронні, оздоровчі, рекреаційні, історико-культурні території; к) курортні території; л) території садівничих товариств та дачної забудови; м) території сільськогосподарських підприємств; н) ліси, лісопарки, лугопарки, водойми, водотоки; о) території, на яких заплановано здійснення загальних та спеціальних заходів з інженерної підготовки і захисту територій, природозахисних заходів та розміщення відповідних споруд і пристроїв; п) території, передбачені для розміщення головних споруд інженерної інфраструктури; р) території пріоритетного розвитку на першу чергу реалізації; с) резервні території для розвитку населеного пункту за його межами.

Також частиною першою статті 193 Земельного кодексу України визначено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Отже, відомості щодо цільового призначення земельної ділянки, відповідно до приписів вищевказаних правових норм, відображуються у державному земельному кадастрі, а не генеральному плані населеного пункту, який, в силу приписів частини другої статті 16 Закону № 3038-VI розробляється з урахуванням його даних.

Відповідно, земельна ділянка з кадастровим номером :90:332:0028 згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку має цільове призначення 07.01 Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, категорія земель - землі рекреаційного призначення, вид діяльності - для експлуатації, обслуговування і реконструкції існуючих будівель та благоустрою території з озелененням.

Вказане підтверджує право позивача на реконструкцію наявних на орендованій ним земельній ділянці за заявою про видачу містобудівних умов та обмежень в межах її цільового призначення, визначеного в Державному земельному кадастрі.

З урахуванням наведеного та враховуючи, що позивач звернувся до відповідача з метою отримати містобудівні умови та обмеження на об`єкт реконструкції існуючих будівель під будинки відпочинку в межах території земель рекреаційного призначення поза межами прибережних захисних смуг з благоустроєм та озелененням території земель лугів та лугопарків, суд доходить до висновку про протиправність відмови відповідача у видачі містобудівних умов та обмежень з підстави невідповідності намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача видати містобудівні умови є похідною від вимоги про протиправність оскаржуваного наказу, то суд доходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача про зобов`язання Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надати ТОВ «Спортивно-оздоровча база відпочинку «ЗЕЛЕНА ЗАТОКА» містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта реконструкції «Реконструкція існуючих будівель під будинки відпочинку в межах території земель рекреаційного призначення поза межами прибережних захисних смуг з благоустроєм та озелененням території лугів та лугопарків на вул. Лютневій 60 у Голосіївському районі м. Києва», оскільки суб`єкт владних повноважень втрачає дискрецію при вирішенні вказаного питання, так як законодавством передбачено прямий обов`язок відповідача діяти у чітко визначений спосіб шляхом надання містобудівних умов та обмежень за відсутності підстав для відмови у їх наданні, чого відповідачем здійснено не було.

Задовольняючи вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача надати містобудівні умови та обмеження, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 5 червня 2019 року у справі № 522/6069/14-а, яка полягає в тому, що обрання такого способу захисту та відновлення прав позивача не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Суд наголошує, що судове рішення повинно виноситися з урахуванням необхідності дотримання справедливого балансу між ефективним способом захисту порушеного права і законністю такого рішення. Безпосереднє втручання суду в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень допускається, як виняток, у випадку, коли обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини у публічно-правовій сфері, а також зібрані у справі докази дають підстави для висновку про безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах.

Аналогічна позиція випливає із змісту постанови Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №826/9181/16.

Крім того, згідно правових позицій Верховного Суду, висловлених, зокрема, у постановах від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а та від 27.02.2018 у справі №816/591/15-а, а також у постановах від 13.02.2018 у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а, від 12.04.2018 у справі №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); п. 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); п. 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); п. 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

При цьому, суд, приймаючи саме таке рішення на захист порушених прав громадян - про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певну дію, унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання з боку органів державної влади своїми дискреційними повноваженнями.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988), суд вказав, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

У рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі «Волохи проти України» зазначено: «Таким чином, Суд доходить висновку, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене «згідно із законом», оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження.»

У рішенні у справі «Гасан і Чауш проти Болгарії» вказується: «Суд зазначає, що у даному випадку відповідне законодавство не передбачало чітких критеріїв щодо реєстрації керівництва конфесій, що змінилося, а також не передбачало ніяких процедурних гарантій захисту від свавільного використання дискреційних повноважень...».

Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004). Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002, рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Аманн проти Швейцарії» від 16.02.2000).

Також Європейський Суд з прав людини рішенням у справі «Креслена» від 24.04.1990 зазначає, що «закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання».

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадеева проти Росії» від 09.06.2005, в якому Європейський Суд з прав людини з відсилкою до справи «Баклі проти Сполученого Королівства», зазначив, що: «Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

Адміністративний суд наділений дієвим важелем проти незаконних дій з боку представників влади України і здійснених ними в трактуванні дискреційних повноважень (постанова Вищого адміністративного суду України від 23.03.2017 у справі №804/4335/16).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

За нормами частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи позивача щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, а тому сплачений позивачем судовий збір слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровча база відпочинку «ЗЕЛЕНА ЗАТОКА» (04031, м. Київ, вул. Лютнева, буд. 58Г, ) до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 32, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №1274 від 30.09.2021 про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень.

Зобов`язати Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видати Товариству з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровча база відпочинку «ЗЕЛЕНА ЗАТОКА» містобудівні умови і обмеження для проектування об`єкта реконструкції «Реконструкція існуючих будівель під будинки відпочинку в межах території земель рекреаційного призначення поза межами прибережних захисних смуг з благоустроєм та озелененням території лугів та лугопарків на вул. Лютневій 60 у Голосіївському районі м. Києва».

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровча база відпочинку «ЗЕЛЕНА ЗАТОКА» судовий збір у розмірі 4540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн 00 коп за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя В.В. Стойка