Справа № 440/4979/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 р. Справа № 440/4979/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/4979/25

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач, апелянт) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі в/ч НОМЕР_1 НГУ, відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо застосування розміру прожиткового мінімуму встановленого на 01.01.2018 для визначення розміру окладу військовослужбовця ОСОБА_1 в період з 01.01.2020 по 02.12.2024;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити недоотримане грошове забезпечення громадянину ОСОБА_1 з урахуванням встановленого прожиткового мінімуму станом на 01.01.2022 за період з лютого 2022 року по грудень 2022 року включно, з урахуванням встановленого прожиткового встановленого станом на 01.01.2023 за період з січня 2023 року по червень 2023 року включно;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману одноразову грошову допомогу у разі звільнення з урахуванням висновків суду;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсаційні виплати (компенсація за невідгуляні відпустки) з урахуванням висновків суду;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману матеріальну допомогу та допомогу на оздоровлення за період військової служби, з урахуванням висновків суду.

18.04.2025 ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків упродовж десяти днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху. Недолік необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 02.12.2024 із зазначенням інших підстав для поновлення строку з доказами поважності причин його пропуску.

30.04.2025 ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду повернуто позивачеві позовну заяву у частині позовних вимог щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 02.12.2024.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій він посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просив скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.04.2025 та відкрити провадження у справі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначив, що відповідачем на адресу позивача жодного разу не було надано повідомлень з розшифровкою за видами виплат. Суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо необхідності доказування позивачем обставин не отримання грошового атестату, так як така процедура не передбачена, оскільки позивач звільнився з військової служби без права на пенсію. Вказавши, що позивач кожен місяць отримував грошове забезпечення, а отже йому було відомо розмір такого грошового забезпечення, суд не звернув уваги на те, що грошове забезпечення військовослужбовця складається з досить великої кількості складових та має по суті складну структуру, а тому без видачі у встановленому порядку відповідачем розрахункового листа або безпосереднього звернення позивача на адресу відповідача щодо його отримання у позивача не було можливості встановити розмір складових грошового забезпечення. Позивач лише 17.03.2025 зміг отримати розрахунковий лист через АТ КБ «Приватбанк».

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду, а тому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.04.2025 без змін.

ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якій вказав, що посилання відповідача на те, що позивач щомісячно отримуючи грошове забезпечення мав реальну, об`єктивну можливість отримати інформацію про складові грошового забезпечення, є необґрунтованими, оскільки позивач проходив військову службу, певний час військової служби перебував на виконанні бойових завдань та в полоні. Також апелянт зазначає, що статтею 233 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено початок перебігу процесуального строку з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Однак, відповідачем на адресу позивача жодного разу, за час проходження служби та після звільнення, не було надано повідомлень з розшифровкою за видами виплат. Ні через систему обслуговування АТ КБ «ПриватБанк», ні будь-якими іншими шляхами. Дізнавшись про можливість сформувати розрахунковий лист в особистому кабінету в застосунку АТ КБ «ПриватБанк» позивач скористався такою можливістю та сформував його 17.03.2025. Позов поданий 14.04.2025, тобто в строк, що не перебільшує трьох місяців.

Відповідно до частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розгляд апеляційної скарги проведено в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 НГУ від 02.12.2024 № 253о/с сержанта ОСОБА_1 , військовослужбовця військової служби за контрактом, звільнено з військової служби відповідно до підпункту «д» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із звільненням з полону (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)).

Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) від 02.12.2024 № 304мтд контракт ОСОБА_1 про проходження військової служби припинено (розірвано), ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 02.12.2024.

Станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу військової частини відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем.

В грудні 2024 року позивачу було виплачено грошове забезпечення, а саме: щомісячне грошове забезпечення, одноразова грошова допомога у разі звільнення та інші компенсаційні виплати, з розміром яких позивач не погоджується, оскільки при розрахунку його окладу відповідачем було застосовано розмір прожиткового мінімуму, встановленого станом на 01.01.2018.

Вважаючи такі дії в/ч НОМЕР_1 НГУ протиправними ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18.04.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків упродовж десяти днів з вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху. Недолік необхідно усунути шляхом подання до Полтавського окружного адміністративного суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 02.12.2024 із зазначенням інших підстав для поновлення строку з доказами поважності причин його пропуску.

На виконання вимог ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 18.04.2025 позивачем було подано заяву про усунення недоліків, в якій ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до приписів статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Аналогічні норми містяться у статті 30 Закону України «Про оплату праці». Проте, відповідачем на адресу позивача жодного разу не було надано повідомлень з розшифровкою за видами виплат ні через систему обслуговування ПриватБанку, ні будь-якими іншими шляхами. Окрім того, у витягу з наказу про звільнення з військової служби відсутня інформація про розмір окладу грошового забезпечення. Інформація щодо розміру грошового забезпечення та належних виплат була отримана позивачем та стала відома вже фактично 17.03.2025 (копія розрахункового листа додається) через кабінет ПриватБанку.

Окрім цього позивач є внутрішньо переміщеною особою та фактично й так перебуває у скрутній життєвій ситуації, втратив житло та був вимушено переміщений, є особою, яка була позбавлена особистої свободи у наслідок збройної агресії з боку рф. Також позивач вже приймає участь у кримінальному процесі, тобто в процесі, який також зобов`язує його чинити певні дії: узгоджувати стратегію з адвокатом, читати процесуальні документи, з`являтись за викликом до суду.

Така сукупність життєвих обставин дійсно, об`єктивно унеможливлювала б навіть вчасне звернення до суду у випадку коли б позивач дізнався про порушення своїх прав в момент звільнення, однак позов у такому випадку був би поданий із запізненням на 40 (сорок) днів (строк закінчився 03.03.2025, позов поданий 13.04.2025).

Повертаючи позовну заяву в частині позовних вимог щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 02.12.2024 суд першої інстанції виходив з того, що грошове забезпечення є щомісячною виплатою, а тому позивач мав реальну, об`єктивну можливість, без зайвих зволікань виявити належну зацікавленість до стану своїх прав та вчинити активні дії з метою отримання інформації про складові грошового забезпечення, про те, як воно обраховане та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок певних складових грошового забезпечення, або про підстави ненарахування чи неналежного нарахування грошового забезпечення за певний період. Однак, ані під час проходження служби, ані після звільнення з військової служби позивач не вчинив дій, направлених на отримання недоотриманої частини грошового забезпечення.

Також суд зазначив, що до позовної заяви позивач не долучив грошовий атестат. У той же час зі змісту Інструкції № 200 слідує, що в день звільнення/виключення з особового складу військової частини позивачу мало бути видано перший примірник грошового атестата. Заперечень щодо цього позивач не зазначив. Крім того, у наказі командира в/ч НОМЕР_1 НГУ від 02.12.2024 № 304мтд (витяг з якого долучено до позовної заяви), яким виключено позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 02.12.2024, також перелічено складові грошового забезпечення, які підлягають виплаті позивачу при здійсненні з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, 02.12.2024 роботодавець виконав свій обов`язок щодо письмового повідомлення позивача про суми, які нараховані та підлягають виплаті при здійсненні з ним остаточного розрахунку, із зазначенням окремо кожного виду виплати. Відповідно відсутність у наказі/грошовому атестаті певних складових грошового забезпечення, зокрема складових грошового забезпечення, обчислених у певному розмірі, свідчить про їх ненарахування та невиплату позивачу.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Реалізація цього права передбачає, зокрема, дотримання порядку, визначеного процесуальним законом, в тому числі щодо строків звернення до адміністративного суду.

Згідно зі статтею 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

За змістом абзацу 1 частини 1 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Норми статті 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 990/156/23.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Тобто, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Однак після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги стосуються перерахунку грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 02.12.2024, тобто вказаний період охоплює проміжки часу як до, так і після внесення змін до статті 233 КЗпП України.

При вирішенні питання, яка саме редакція статті 233 КЗпП України підлягає застосуванню у випадках, коли мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX, необхідно враховувати таке.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, які викладені у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп, від 09.02.1999 №1-рп/99, від 05.04.2001 №3-рп/2001, від 13.03.2012 №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до абзацу 4 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі, і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Таким чином, у випадках, коли мають місце тривалі правовідносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX правове регулювання має здійснюватися таким чином:

правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції);

у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 990/156/23, постанові Верховного Суду від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23.

При цьому з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27.06.2023 № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

З урахуванням вищезазначеного. суд першої інстанції відкрив провадження у справі щодо позовних вимог, які стосуються перерахунку грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 18.07.2022.

Натомість позовну заяву в частині позовних вимог, що охоплюють період з 19.07.2022 по 02.12.2024, було повернуто позивачеві з огляду на пропуск строку звернення до суду з цими позовними вимогами та визнання неповажними причин пропуску такого строку.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним з огляду на таке.

Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України (в редакції з 19.07.2022) із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

З урахуванням правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову у частині вимог за період з 19.07.2022 по 02.12.2024 слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, тобто з моменту вручення йому письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні.

Водночас з матеріалів справи не вбачається, а судом першої інстанції цього встановлено не було на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, коли саме позивачу було вручено письмовий документ, в якому детально зазначено усі суми, які були нараховані та виплачені апелянту при звільненні, адже саме з цього моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, обчислюється тримісячний строк для подання адміністративного позову.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що приймаючи постанову від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 Верховний Суд зазначив, що він відступив від правових висновків, які викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 03.01.2025 у справі № 400/4829/24 та від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23, в яких Верховний Суд констатував, що у випадках звільнення військовослужбовця з військової служби та у разі невиплати йому частини грошового забезпечення, на отримання якого він мав право під час проходження служби, перебіг строку звернення починається з дати його звільнення з цієї служби, на що, зокрема, посилається суд в ухвалі про повернення позовної заяви в частині позовних вимог.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції на наказ командира в/ч НОМЕР_1 НГУ від 02.12.2024 № 304мтд, як на документ, з моменту вручення якого обраховується встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк, оскільки в ньому перелічені лише види виплат, які підлягають нарахуванню та виплаті позивачу, без зазначення сум таких виплат та порядку їх обрахунку.

Також апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відмову в прийнятті позовних вимог залишив без уваги частину позовних вимог:

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману одноразову грошову допомогу у разі звільнення з урахуванням висновків суду;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсаційні виплати (компенсація за невідгуляні відпустки) з урахуванням висновків суду;

- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 НГУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману матеріальну допомогу та допомогу на оздоровлення за період військової служби, з урахуванням висновків суду.

Як вбачається зі змісту ухвал Полтавського окружного адміністративного суду від 30.04.2025 однією ухвалою позовну заяву в частині позовних вимог щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 02.12.2024 повернуло позивачеві, а іншою прийнято позов до розгляду та відкрито провадження в частині позовних вимог щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 18.07.2022.

Водночас в жодній із вищезазначених ухвал не вирішено питання щодо прийняття чи неприйняття до розгляду позовних вимог щодо нарахування та виплати недоотриманої одноразової грошової допомоги у разі звільнення, компенсаційних виплат (компенсації за невідгуляні відпустки), недоотриманої матеріальної допомоги та допомоги на оздоровлення за період військової служби. При цьому суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями на вирішення таких питань.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується положеннями статті 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням «Серявін та інші проти України», та пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи вищезазначене, дослідивши фактичні обставини та питання права, які лежать в основі цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Відповідно до статті 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при постановленні ухвали про повернення позовної заяви було допущено порушення норм процесуального права, що є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 30.04.2025 з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 294, 312, 320, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року по справі № 440/4979/25 - скасувати.

Справу № 440/4979/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк