Справа № 140/26/25
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/26/25 пров. № А/857/7672/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Кузьмича С. М., Курильця А. Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №140/26/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Андрусенко О. О.,

дата ухвалення судового рішення 04 січня 2025 року,

місце ухвалення судового рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту судового рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення листопад 2015 року; зобов`язання провести нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення листопад 2015 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі- Порядок №44); зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року за весь час затримки - відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 № 2050-III (далі Закон № 2050-III) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі Порядок №159).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду відмовлено. Заяву Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про залишення позову без розгляду задоволено. Позов ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судовим рішенням у справі №140/5527/24 фактично визнано його право на проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року зі встановленням базового місяця листопада 2015 року, а тому в найкоротші терміни він звернувся до відповідача з заявою щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 31 жовтня 2017 року та виплати компенсації втрати частини доходів одночасно із компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб з встановленням базового місяця листопад 2015 року (копія заяви від 22 листопада 2024 року наявна в матеріалах справи). Однак, у відповідь листом від 24 грудня 2024 року №СЕД-52468-2024 ДВБ НПУ повідомило про відсутність правових підстав для проведення індексації грошового забезпечення зі встановленням базового місяця листопада 2015 року. З врахування наведеного вважає, що має право на поновлення строку звернення у суд з цим позовом. Таким чином, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви без розгляду, а тому просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове судове рішення, яким справу направити на продовження розгляду у суд першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові)) частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження), тому розгляд апеляційної скарги проводиться в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану ухвалу - скасувати з таких підстав.

Матеріалами справи стверджується, що 03 січня 2025 року судом першої інстанції зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними дій відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення листопад 2015 року; зобов`язання провести нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення листопад 2015 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі- Порядок №44); зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року за весь час затримки - відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 № 2050-III (далі Закон №2050-III) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі Порядок №159).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року позову заяву залишено без руху, оскільки позивачем пропущено строк звернення в суд та надано 5 днів з моменту отримання вказаної ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

03 лютого 2025 року позивачем було подано до суду заяву про поновлення пропущеного строку, яка мотивована тим, що фактично його було звільнено зі служби в поліції з 31 серпня 2018 року за пунктом 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини першої статті 77 Закону України Про Національну поліцію відповідно до наказу Департаменту від 28 серпня 2018 року №145 о/с. У свою чергу, наказ Департаменту від 30 вересня 2022 року №352 о/с, на який посилається відповідач у заяві про залишення позову без розгляду, стосується скасування наказу Департаменту від 06 липня 2021 року № 203 о/с (про скасування наказу про звільнення від 28 серпня 2018 року №145 о/с та поновлення на службі на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року винесеного у справі №140/2625/18 та постанови Верховного суду від 18 червня 2021 року у цій справі) та винесений на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі №140/2625/18. Відтак зміст наказу Департаменту від 30 вересня 2022 року №352 о/с вказує лише на те, що чинність наказу Департаменту від 06 липня 2021 року №203 о/с про поновлення його на службі припиняється з дати його видання, а відносини, що були укладені відповідно до цього наказу, вважаються такими, що не відбулися. Оскільки на момент його звільнення, а саме: серпень 2018 року згідно з наказом Департаменту від 28 серпня 2018 року №145 о/с, частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, тому потрібно застосовувати редакцію частини другої вказаної статті, чинну на момент проходження ним служби. Крім того, позивач покликається на введення з 24 лютого 2022 року на території України воєнного стану, що не дало йому можливості повноцінно реалізувати свої процесуальні права та є поважною причиною для поновлення строку звернення до суду. Також вказав, що лише у грудні 2023 року його знайомий повідомив, що йому не нараховували та не виплачували індексацію грошового забезпечення за період з 2016 по 2017 роки. У зв`язку з цим позивач у січні 2024 звернувся до Департаменту з відповідними запитами про надання інформації, а у травні 2024 року звернувся до суду з позовом до Департаменту про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення саме листопад 2015 року (справа №140/5527/24), однак під час розгляду цієї справи він подав клопотання про зміну позовних вимог. При цьому, під час розгляду цієї справи №140/5527/24 судом досліджувалось питання про дотримання позивачем строку звернення до суду, а в подальшому рішенням суду першої інстанції позовні вимоги було задоволено, однак судом апеляційної інстанції скасовано дане рішення та роз`яснено, що саме листопад 2015 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення. З урахуванням наведеного позивач зазначив, що, дізнавшись про те, що має право на виплату відповідно до чинного законодавства на індексацію грошового забезпечення у найкоротші строки, подав цей позов до суду.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з цим позовом після закінчення тримісячного строку, визначеного частиною другою статті 233 КЗпП України, а вказані у заяві від 03 лютого 2025 року підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду судом визнані неповажними, при цьому, належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку позивачем не надано, тому суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду необхідно відмовити, а заяву відповідача про залишення позову без розгляду задовольнити та даний позов залишити без розгляду на підставі частини третьої статті 123, пункту 8 частини першої статті 240 КАС України.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

За змістом ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Ч.3 ст.122 КАС України передбачає, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону необхідно керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Тому колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин у частині, що стосується строку звернення до суду, підлягають застосуванню норми КЗпП України

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів звертає увагу, що з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду 03 січня 2025 року, коли частини перша і друга статті 233 КЗпП України були викладені в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, а саме:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини у цій справі виникли щодо ненарахування позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року у належному розмірі.

Індексація є складовою заробітної плати (грошового забезпечення) і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати, як це передбачено статтею 233 КЗпП України.

На підставі порівняльного аналізу положень статті 233 КЗпП України можна зробити висновок, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З приводу того, яка редакція статті 233 КЗпП України підлягає застосовуванню в цьому випадку, то, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци 1 і 2 пункту 2 мотивувальної частини рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп і від 05.04.2001 №3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

З метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду здійснила перегляд судового рішення у справі № 460/21394/23 (постанова від 21 березня 2025 року).

У цій постанові судова палата дійшла висновку, що, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону №2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ).

Початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року) необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Враховуючи наведене вище, судова палата сформувала єдиний підхід до нових змін в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, а саме: такі зміни не поширюються на події, які мали місце до 19 липня 2022 року. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належить працівнику за період до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.

Як зазначено вище, позивачем заявлено вимоги про нарахування і виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року, які відносяться до заробітної плати (грошового забезпечення).

Оскільки спірні правовідносини, що охоплюють період з 01 січня 2016 року по 30 жовтня 2017 року, виникли до 19 липня 2022 року, то вони регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом №2352-IX, яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком, разом з тим, судом першої інстанції помилково застосовано редакцію частини другої статті 233 КЗпП України (після 19 липня 2022 року), чинну на момент звернення позивача у суд із цим позовом.

Аналогічна правова позиція, зокрема, але не виключно викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі №500/1119/24, від 29 травня 2025 року у справі №300/9056/24.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення з цим позовом у суд.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги підставними і такими, що спростовують висновки суду першої інстанції з викладених вище мотивів.

Згідно з ч.1 ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З врахуванням наведених вище правових норм та встановлених фактичних обставин справи у їх сукупності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про залишення позовної заяви без розгляду, тому оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.242, 243, 246, 250, 312, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №140/26/25 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді С. М. Кузьмич
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 01 липня 2025 року.