Справа № 400/14177/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/14177/23

Головуючий І інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 05.09.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування дисциплінарного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

20.11.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив суд скасувати дисциплінарне стягнення «сувора догана», оголошене йому, як начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3 на нараді 16.11.2023р. усним наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , за невиконання розпорядження №4/1527 від 03.11.2023р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірне (усне) рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді «суворої догани» є неправомірним та безпідставним, оскільки таке ґрунтується на необґрунтованих та помилкових висновках відповідача щодо невиконання ним в повному обсязі його посадових обов`язків, а також розпорядження від 03.11.2023р. №4/1527. Як зазначає позивач, вимоги розпорядження виконано і відповідь на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 було надано в строк через відділ персоналу.

Представник відповідача, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року (ухвалене у відкритому судовому засіданні) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, позивач 23.09.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неповного з`ясування обставин справи, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.09.2024р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

04.10.2024р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

14.10.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - підполковник ОСОБА_1 наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 12.04.2023р. №759 призначено на посаду начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 .

17.10.2023р. на адресу відповідача надійшла заява ОСОБА_2 від 11.10.2023р. (за вх.№Д-2793) про надання належним чином засвідчених копій документів, які підтверджують відрядження її батька - ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 для супроводу особового складу військової частини, а також інших документів, які підтверджують факт його прибуття до вказаної військової частини з метою встановлення місцезнаходження останнього.

ОСОБА_2 вже неодноразово раніше зверталася до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявами з метою розшуку свого батька ОСОБА_3 , який перебуває в полоні, що також підтверджується її заявами від 23.06.2022р. та від 11.01.2023р.

03.11.2023р. розпорядженням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 за №4/1527 зобов`язано начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (позивача) опрацювати вказане звернення ОСОБА_2 від 11.10.2023р., надати обґрунтовану відповідь та завірені належним чином відповідні документи до ІНФОРМАЦІЯ_2 в строк до 12:00 год. 13.11.2023р.

10.11.2023р. на виконання розпорядження №4/1527 позивачем підготовлено доповідь за №9768 про те, ОСОБА_2 не надала відповідних документів про наявність у неї статусу опікуна або ж піклувальника відносно ОСОБА_3 . На підставі вказаного, позивач вважав, що у задоволенні звернення слід відмовити, оскільки воно не стосується особистих прав і законних інтересів ОСОБА_2 .

Відповідач розцінив таку відповідь як невиконання розпорядження від 03.11.2023р. за №4/1527, вважаючи, що позивачем не було надано обґрунтованої відповіді із завіреними належним чином документами до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому 16.11.2023р. о 07:45 год. в телефонному режимі під час наради начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 оголошено «сувору догану» ОСОБА_1 за невиконання розпорядження №4/1527

Саме це і стало підставою для оголошення «суворої догани» позивачу.

16.11.2023р. позивачем додатково надано рапорт до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому він зазначив, що ОСОБА_2 не має права на звернення та отримання вказаних у зверненні документів, які стосуються ОСОБА_4 , оскільки він є повнолітньою та дієздатною особою, а діти не є представниками батьків інакше, як у порядку опікунства. При цьому, вказаний у зверненні ОСОБА_2 запит від 15.07.2022р. №1004 та відповідь на нього знаходяться у ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Не погоджуючись з правомірністю та обґрунтованістю винесення відповідачем спірного усного наказу, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, як наслідок, відсутності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.65 Конституції України, громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відносини між Державою в особі її компетентних органів (посадових осіб та службових осіб) та громадянами, що складаються з приводу проходження військової служби в регламентовані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, «Положенням про проходження громадянами України військової служби в Держприкордонслужбі» (затв. Указом Президента України від 29.12.2009р. №1115/2009), «Порядком проведення службового розслідування в Держприкордонслужбі» (затв. наказом МВС України від 08.11.2021р. №815), «Дисциплінарним статутом Збройних Сил України» (затв. Законом України від 24.03.1999р. №551-XIV), «Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України» (затв. Законом України від 24.03.1999р. №548-XIV), які поширюють свою дію на військовослужбовців Держприкордонслужби

Відповідно до ст.9 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці Збройних Сил України мають права та свободи із урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Згідно зі ст.11 Статуту внутрішньої служби, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно та чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним та дисциплінованим; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання.

У свою чергу, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Дані обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст.16 Статуту внутрішньої служби).

З аналізу наведених норм законодавства слідує, що правила поведінки та обов`язки, покладені на військовослужбовців, зокрема, стосовно неухильного дотримання вимог Конституції України та Законів, дотримання зразка високої культури, скромності й витримки, збереження військової честі, захисту своєї й поваги гідності інших людей, поширюються на військовослужбовця не лише під час несення ним служби, а й у вільний від несення служби час.

За змістом ст.ст.26,27 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення або ж провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

При цьому, військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за такі правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Відповідно до ст.58 Статуту внутрішньої служби, командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову, мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за внутрішній порядок, стан, а також збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини; за додержання принципів соціальної справедливості.

Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції і законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.

За правилами ст.59 Статуту внутрішньої служби, командир (начальник) зобов`язаний: планувати роботу і здійснювати заходи відносно підтримання та удосконалення бойової та мобілізаційної готовності і вимагати їх виконання, своєчасно вносити до планів роботи необхідні зміни (уточнення), вживати заходів для охорони державної таємниці, забезпечення прихованого управління військами; знати стан справ у дорученій йому військовій частині, на кораблі (у підрозділі), ділові, морально-психологічні якості безпосередньо підпорядкованих військовослужбовців, бойову та іншу техніку, озброєння, що є в частині, на кораблі (у підрозділі), вміло керувати військовою частиною, кораблем (підрозділом) як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань; завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності; встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України; показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства, наказів та розпоряджень командирів (начальників); бути ввічливим та справедливим у ставленні до підлеглих, не принижувати їх честі і гідності; здійснювати заходи щодо безпеки особового складу військової частини, корабля (підрозділу) та інших осіб під час роботи з озброєнням, бойовою, іншою технікою, обладнанням, проведення стрільб, навчань, несення вартової та внутрішньої (чергової та вахтової) служби, виконання інших військових обов`язків.

У разі неможливості виконання службових обов`язків у зв`язку з відбуттям за межі гарнізону, через хворобу та з інших поважних причин командир (начальник) для виконання таких службових обов`язків, відповідно до ст.60 Статуту внутрішньої служби, призначає одного з заступників. Якщо штатний заступник відсутній і ніхто не був призначений командиром (начальником), командування бере на себе старший за посадою, а у разі відсутності старшого за посадою - старший за військовим званням, про що доповідає старшому командирові (начальникові).

За визначенням, наведеним у ст.ст.1 та 2 Дисциплінарного статуту, військовою дисципліною є бездоганне та неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту унормовано, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів, додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до ч.1 ст.5 Дисциплінарного статуту, за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі, установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення про необхідність притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

Право командира, за змістом ст.6 Дисциплінарного статуту, віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, окрім випадку віддання явно злочинного наказу або ж розпорядження.

Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Окрім того, командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із непокорою, опором або ж погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, з негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи чи вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів, враховуючи встановлені законодавцем вимоги щодо дотримання військової дисципліни, насамперед звертає увагу на особливості періоду, під час якого виникли ці спірні правовідносини. Так, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, у відповідності до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/22 в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022р. строком на 30 діб.

Цей строк неодноразово продовжувався аналогічними Указами та наразі триває.

За змістом ст.16 Закону №389-VIII, за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку указом Президента України, утворені у відповідності до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних з запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.

Враховуючи обставини, які склались на цей час у державі, дотримання дисципліни, виконання наказів та володіння обстановкою на ділянці відповідальності є першочерговими обов`язками всіх військовослужбовців.

У відповідності до ст.45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності накласти дисциплінарне стягнення.

Так, за вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим же Статутом, за винятком випадків, передбачених КУпАП. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, останні несуть відповідальність згідно з КУпАП. У разі ж вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

На військовослужбовців, за приписами ст.48 Дисциплінарного статуту, можуть бути накладені дисциплінарні стягнення, зокрема, у вигляді зауваження, догани та суворої догани.

Згідно з ч.1 ст.84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування.

Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Якщо ж вину військовослужбовця повністю доведено, то командир приймає рішення стосовно накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення і обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення такого правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби (ч.1 ст.86 Дисциплінарного статуту).

Отже, як чітко слідує зі змісту наведених положень, командир фактично самостійно вирішує, чи призначати службове розслідування, водночас притягнення службової особи до дисциплінарної відповідальності можливе виключно за наявності повної доведеності вини військовослужбовця. Для притягнення до дисциплінарної відповідальності, достатньо, щоб був зафіксований факт порушення та невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.

Що ж стосується правової оцінки правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то така повинна фокусуватися на тому, чи прийнято рішення у межах дискреційних повноважень, у порядку та спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення, чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення та чи є застосоване стягнення пропорційним (співмірним) із вчиненим діянням.

Так, зі змісту наявних у матеріалах даної справи доказів чітко вбачається, що за невиконання розпорядження від 03.11.2023р. №4/1527, а саме за ненадання обґрунтованої відповіді на звернення ОСОБА_2 (доньки військовослужбовця ОСОБА_3 ) з завіреними належним чином документами до відповідача, начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковника ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді «суворої догани».

Як уточнив відповідач під час судового розгляду даної справи, ІНФОРМАЦІЯ_5 було встановлено, що ОСОБА_2 вже неодноразово зверталась до ІНФОРМАЦІЯ_3 з заявами з метою розшуку батька - ОСОБА_3 , який перебуває в полоні, що підтверджується її заявами від 23.06.2022р. та від 11.01.2023р.

При цьому, відповідачем встановлено, що ОСОБА_3 працював на посаді водія шкільного автобуса Софіївського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Софіївської сільської ради. На підставі листа начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 24.02.2022р. №988, ОСОБА_3 було відряджено у м.Маріуполь для здійснення доставки до місця проходження служби команди призваних під час мобілізації військовозобов`язаних. Зазначене підтверджується наказом закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Софіївської сільської ради від 25.02.2022р. №17-нв.

Згідно з листом командира Військової частини НОМЕР_1 від 15.07.2022р. №2000, наданого самим ОСОБА_1 до матеріалів позовної заяви, ОСОБА_3 прибув до Військової частини НОМЕР_1 27.02.2022р. та знаходився там до 12.04.2022р. включно. Однак, у подальшому, ОСОБА_3 , разом із військовослужбовцями Військової частини НОМЕР_1 потрапив в полон, де і знаходиться по сьогоднішній день.

З огляду на вищезазначене, відповідач наголошує, що у ІНФОРМАЦІЯ_6 були наявні численні звернення ОСОБА_2 , а також всі документи, на підставі яких ОСОБА_3 було відряджено у м. Маріуполь Донецької області і щодо перебування останнього у полоні. Відповідно, доводи позивача про відсутність у ІНФОРМАЦІЯ_6 витребуваних у зверненні ОСОБА_2 від 11.10.2023р. документів є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності.

Вказані вище порушення і були кваліфіковані відповідачем як невиконання ОСОБА_1 розпорядження №4/1527.

Враховуючи специфіку правовідносин, щодо яких виник спір, та їх законодавче врегулювання, у взаємозв`язку з доводами учасників справи, судова колегія зважає, що у силу п.8 «Положення про ТЦК та СП» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022р. за №154), завданнями ТЦК та СП відповідно до покладених обов`язків є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці, контроль за його станом, зокрема, в місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування, а також в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та Служби зовнішньої розвідки), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних і резервістів, проведення заходів приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, а також забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил, ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.

Пунктом 7 цього ж Положення передбачено те, що з метою забезпечення виконання завдань та визначених функцій РТЦК та СП у їх складі утворюються структурні підрозділи (відділи, відділення, групи, служби), які провадять діяльність у відповідності до положення про структурний підрозділ РТЦК та СП, що затверджується керівником РТЦК та СП.

Відповідно до п.11 Положення №154, ІНФОРМАЦІЯ_3 , крім функцій, зазначених у п.9 Положення, ведуть облік та повідомляють в установленому порядку сім`ям або ж родичам про смерть (загибель) військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, і про тих, що пропали безвісти, а також потрапили в полон в особливий період, надають таким сім`ям соціально-психологічну допомогу.

Згідно з п.14 Положення №154, керівник РТЦК та СП відповідає за, в тому числі, військовий облік призовників військовозобов`язаних та резервістів; своєчасне та повне виконання завдань, які покладені на ТЦК та СП; мобілізаційну готовність ТЦК та СП; здійснення заходів оповіщення та призову громадян на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву) та на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, відповідно до порядку мобілізаційного розгортання, визначеного Міноборони та Генеральним штабом Збройних Сил, а також на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Тобто, обов`язки ОСОБА_1 , як керівника ІНФОРМАЦІЯ_3 , володіти інформацією стосовно військового обліку призовників, військовозобов`язаних, резервістів і, в разі необхідності, надавати в установленому порядку сім`ям чи родичам інформацію про смерть (загибель) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на збори, і також про тих, що потрапили в полон в особливий період (та, при цьому, й надавати таким сім`ям соціально-психологічну допомогу), в повному обсязі узгоджуються з покладеними на позивача обов`язками відповідно до Закону №661-IV та Положення №154.

А тому, враховуючи невиконання позивачем розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03.11.2023р. за №4/1527, маючи при цьому об`єктивну можливість надати запитувану членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_3 (донькою) інформацію та відповідні документи, начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , в межах наявних повноважень та на підставі положень чинного законодавства, було притягнуто позивача до дисциплінарної відповідальності.

Жодного спростування встановлених обставин позивачем ані під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду наведено не було та відповідних доказів не надано.

Більше того, жодних аргументів на користь того, що суд першої інстанції не дослідив зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання про витребування або ж дослідження доказів, чи встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, апеляційна скарга позивача не містить.

Зі змісту ж матеріалів справи слідує, що позивач фактично заявляє про порушення відповідачем процедури притягнення його до дисциплінарної відповідальності, зокрема, і в частині призначення та проведення відповідачем службового розслідування.

З цього приводу, колегія суддів цілком погоджується із висновками суду попередньої інстанції та наголошує на тому, що проведення службового розслідування не є обов`язковою передумовою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Відповідно, призначення службового розслідування є правом, а не обов`язком особи, яка приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, з врахуванням конкретних обставин як вчиненого проступку так і конкретних умов, за яких він скоєний.

Враховуючи, що факт невиконання позивачем згаданого вище розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 03.11.2023р. за №4/1527, яке стосувалося виключно опрацювання звернення ОСОБА_2 , надання обґрунтованої відповіді і завірених належним чином відповідних документів фактично і не заперечувався ОСОБА_1 , відповідно такий факт не потребував додаткового доказування.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про обґрунтованість та доведеність викладених у спірних рішеннях підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Судом апеляційної інстанції береться до уваги і те, що під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Верховний Суд у постанові від 07.12.2018р. у справі №807/1325/16 сформував правову позицію, яка полягає у тому, що Дисциплінарний статут не визначає конкретної послідовності та черговості накладення на військовослужбовця дисциплінарних стягнень за ступенем їх суворості. Це, у свою чергу, наділяє уповноважену особу правом самостійно визначати вид стягнення за його суворістю в залежності від конкретних обставин дисциплінарного правопорушення.

Отже, з огляду на встановлені у цій справі обставини обраний вид дисциплінарного стягнення - «сувора догана», який не є найсуворішим, не викликає сумнівів відносно його пропорційності та співмірності складу дисциплінарного правопорушення позивача.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення.

У постановах від 20.08.2019р. у справі №813/2273/18, від 22.04.2020р. у справі №818/1707/16 та інших, Верховний Суд неодноразово зазначав, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів від 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.08.2019р. у справі №9901/986/18 вказала, що дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Колегія суддів із цього приводу зауважує, що судовий контроль при оцінці актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень є обмеженим. За загальним правилом національні суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки суб`єкта владних повноважень щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими достатніми доказами чи помилковими стосовно фактів. У будь-якому разі суди зобов`язані дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 21.06.2024р. у справі №160/25710/21.

У розглядуваному випадку апеляційним судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що висновки відповідача, якими він мотивував наявність підстав для застосування до ОСОБА_1 такого виду дисциплінарного стягнення, як «сувора догана», є довільними, нераціональними, не підтвердженими доказами або ж помилковими щодо фактів.

Таким чином, спірне усне рішення відповідача, якими позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено дисциплінарне стягнення «сувора догана» є законним та прийнятим у межах повноважень.

Отже, враховуючи межі апеляційного перегляду даної справи, колегія суддів, оцінивши доводи учасників справи та надані ними докази, підстав для скасування рішення суду з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача, не знаходить.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 01.07.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.О. Скрипченко

М.П. Коваль