Справа № 160/14247/25
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2025-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава Вікторовича
за участі секретаря судового засіданняДубина Ю.О.
представника позивача представника відповідача Єрохіна Н.О. Тітенко Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "НОВІТНІ БУДІВЕЛЬНІ СИСТЕМИ" до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення від 01.05.2025 року:
Позовні вимоги обгрунтовані наступним:
господарські операції позивача з контрагентами носять реальний характер; всі первинні документи оформлені належним чином; отриманий позивачем товар та послуги використані позивачем у власній господарській діяльності;
будь-яке автоматичне співставлення чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не належними доказами, оскільки це не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення податкових зобов`язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть бути належними (постанова Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 811/2154/13-а);
висновки про відсутність у контрагентів позивача трудових та матеріальних ресурсів відповідачем зроблено виключно на підставі аналізу зібраної та опрацьованої податкової інформації наявності у базі даних ДПС України, однак така інформація не є належних та допустимим доказом у розумінні КАС України (постанова Верховного Суду від 10.04.2020 року у справі № 804/1984/16);
основним критерієм реальності господарської операції є рух активів або зміни у структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника податків, тобто оприбуткування товарно-матеріальних цінностей, отримання матеріального результату від виконання робіт, перерахування грошових коштів контрагентам;
недостатність персоналу, відсутність власних транспортних засобів, виробничо-складських приміщень не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фізичних дій, спрямованих на виконання зобов`язань, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених договорах (постанова Верховного Суду від 21.10.2020 року у справі № 140/1845/19, від 11.09.2018 року у справі № 804/4787/16);
при здійсненні платником податків господарської діяльності є можливими і збиткові операції; не є обов`язковим або економічних ефект спостерігався негайно одразу після вчинення операції; економічний ефект також може не настати ніколи (постанова Верховного Суду від 05.11.2019 року у справі № 818/6203/13-а);
за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагентів для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок можливих протиправних діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу;
Ухвалою суду від 19.05.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Відносини позивача з контрагентами ТОВ «Профіт Плейс», ТОВ «ТД «Мириам» та ТОВ «Овелін» не спрямовані на настання реальних правових наслідків. Рух активів не відбувався; встановлено недостатність персоналу, відсутність власних транспортних засобів, виробничо-складських приміщень, що може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фізичних дій, спрямованих на виконання зобов`язань. Позивач не надав до перевірки сертифікатів якості на поставлений товар. Товарно-транспортні накладні мають недоліки у заповненні, транспортні засоби, які вказані у товарно-транспортних накладних не належать на праві власності та/або на праві користування особам, які вказані перевізниками та/або відправниками, контрагенти позивача є фігурантами у кримінальних справах.
Ухвалою суду від 04.07.2025 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги.
Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.
Відповідач провів документальну позапланову виїзну перевірку.
На підставі перевірки складено Акт від від 18.03.2025 року № 1166/04-36-07-05/41835593, у якому зафіксовані наступні порушення:
п.44.1 ст.44, п.198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, ПК України внаслідок чого завищено податковий кредит на суму ПДВ 490 318 грн., що призвело до завищення суми від`ємного значення різниці між сумою податкового кредиту та податкових зобов`язанням з ПДВ на 2 189 грн.
Обгрунтування: відносини позивача з контрагентами ТОВ «Профіт Плейс», ТОВ «ТД «Мириам» та ТОВ «Овелін» не спрямовані на настання реальних правових наслідків. Рух активів не відбувався; встановлено недостатність персоналу, відсутність власних транспортних засобів, виробничо-складських приміщень, що може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фізичних дій, спрямованих на виконання зобов`язань. Позивач не надав до перевірки сертифікатів якості на поставлений товар. Товарно-транспортні накладні мають недоліки у заповненні, транспортні засоби, які вказані у товарно-транспортних накладних не належать на праві власності та/або на праві користування особам, які вказані перевізниками та/або відправниками, контрагенти позивача є фігурантами у кримінальних справах.
Процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість та обґрунтованості формування фінансового результату до оподаткування повинна включати такі етапи:
1. встановлення факту здійснення господарської операції. При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.
2. встановлення правосуб`єктності учасників господарської операції.
3. встановлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку.
4. встановлення дотримання платником податку вимог щодо документального підтвердження понесених витрат.
5. встановлення факту понесення позивачем вказаних витрат.
Основним критерієм реальності господарської операції є рух активів або зміни у структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника податків, тобто оприбуткування товарно-матеріальних цінностей, отримання матеріального результату від виконання робіт, перерахування грошових коштів контрагентам.
Суд зазначає, що не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі і нікчемними) право чинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому взаємовідносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.
Оцінуватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.
Таким чином, судом відхиляються доводи відповідача про те, що правочин укладений позивачем з ТОВ «Профіт Плейс», ТОВ «ТД «Мириам» та ТОВ «Овелін» є нікчемними через те, що за ланцюгом між попередніми контрагентами ТОВ «Профіт Плейс», ТОВ «ТД «Мириам» та ТОВ «Овелін» правочини визнані податковим органом ризикованими, оскільки відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.
Крім того, відповідач не надав суду беззаперечних та неспростовних доказів того, що не виконання контрагентами ТОВ «Профіт Плейс», ТОВ «ТД «Мириам» та ТОВ «Овелін» своїх договірних зобов`язань, мало наслідком безтоварність операцій між позивачем ТОВ «Профіт Плейс», ТОВ «ТД «Мириам» та ТОВ «Овелін».
Суд також зазначає, що не є підставою для відмови у праві на формування фінансового результату до оподаткування порушення податкової дисципліни, вчинені ТОВ «Профіт Плейс», ТОВ «ТД «Мириам» та ТОВ «Овелін» (аналогічну позицію займає Верховний Суд України у постанові від 13.01.2009 року, номер судового рішення в ЄДРСР 3060678).
Будь-яке автоматичне співставлення чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не належними доказами, оскільки це не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення податкових зобов`язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть бути належними (постанова Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 811/2154/13-а).
При здійсненні платником податків господарської діяльності є можливими і збиткові операції; не є обов`язковим або економічних ефект спостерігався негайно одразу після вчинення операції; економічний ефект також може не настати ніколи (постанова Верховного Суду від 05.11.2019 року у справі № 818/6203/13-а).
За умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагентів для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок можливих протиправних діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.
Окрім цього, наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.
В постанові від 07.07.2022 у справі № 160/3364/19 Велика Палата Верховного Суду, застосувавши норми пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пунктів 198.3, 198.6 статті 198 ПК, статей 1, 9 Закону № 996-ХІV, так само висновувала, що "…правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами».
Згідно вимог п.201.10 ПК України податкова накладна складена та зареєстрована після 01.07.2017 року у ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів (послуг), є для покупця таких товарів (послуг) достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.
Визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є відповідність податкової накладної до порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.04.2022 року у справі № 200/5932/19.
Сертифікаційні документи на товар, які, в свою чергу, не містять відомостей про учасників та умови господарської операції з поставки, не можуть слугувати підтвердженням або спростуванням реальності господарської операції; сертифікати якості не є документами первинного бухгалтерського або податкового обліку, що фіксують рух активів. А тому навіть їх відсутність не має вирішального значення для встановлення фактичного руху активів у процесі виконання поставок (постанова Верховного Суду від 09.08.2022 року у справі № 380/1905/20).
Відсутність у контрагента позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу (постанова Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі № 1570/5614/2012, від 22.10.2019 року у справі № 822/5413/15).
Отже, судом підлягає дослідженню факт реальності господарської операції між позивачем та ТОВ «Профіт Плейс», ТОВ «ТД «Мириам» та ТОВ «Овелін».
Щодо господарських взаємовідносин позивача з ТОВ «Профіт Плейс».
Між сторонами укладено Договір поставки від 16.11.2018 року № 16/11, у відповідності до умови якого ТОВ «Профіт Плейс» зобов`язався поставити товару, а позивач зобов`язався його оплатити.
Факт виконання договору підтверджується наступними документами: видатковими накладними, що містяться у матеріалах справи та зазначені у акті перевірки.
Судом під час розгляду справи встановлено, що вказані документи відповідають вимогам частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Транспортування товару підтверджується копіями товарно-транспортних накладних, які містяться у матеріалах справи та вказані у акті перевірки.
Придбані товар оплачені позивачем, що підтверджується банківськими документами, що містяться у матеріалах справи.
ТОВ «Профіт Плейс» виписало на користь позивача податкові накладні, які містяться у матеріалах справи та вказані у акті перевірки.
Судом на підставі інформації з ЄДРПОУ встановлено, що ТОВ «Профіт Плейс» було зареєстроване як юридична особа, на момент здійснення з позивачем господарської діяльності та було платником ПДВ, що вказано в акті перевірки.
Згідно вимог п.201.10 ПК України податкова накладна складена та зареєстрована після 01.07.2017 року у ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів (послуг), є для покупця таких товарів (послуг) достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.
Визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є відповідність податкової накладної до порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.04.2022 року у справі № 200/5932/19.
Позивач використав отримані від ТОВ «Профіт Плейс» товари у власній господарській діяльності, що підтверджується копіями договорів з ТУ ДСА у Дніпропетровській області, актами виконаних підрядних робіт, які містяться у матеріалах справи.
Щодо господарських взаємовідносин позивача з ТОВ «ТД «Мириам».
Між сторонами укладено Договір поставки від 04.11.2019 ркоу № 04, у відповідності до умови якого ТОВ «ТД «Мириам» зобов`язалось поставити товар, а позивач зобов`язався його оплатити.
Факт виконання договору підтверджується наступними документами: видатковими накладними, що міститься у матеріалах справи та зазначені у акті перевірки.
Судом під час розгляду справи встановлено, що вказані документи відповідають вимогам частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Транспортування товару підтверджується копіями товарно-транспортних накладних, які містяться у матеріалах справи та вказані у акті перевірки.
Придбані товар оплачені позивачем, що підтверджується банківськими документами, що містяться у матеріалах справи.
ТОВ «ТД «Мириам» виписало на користь позивача податкові накладні, які містяться у матеріалах справи та вказані у акті перевірки.
Судом на підставі інформації з ЄДРПОУ встановлено, що ТОВ «ТД «Мириам» було зареєстроване як юридична особа, на момент здійснення з позивачем господарської діяльності та було платником ПДВ, що вказано в акті перевірки.
Згідно вимог п.201.10 ПК України податкова накладна складена та зареєстрована після 01.07.2017 року у ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів (послуг), є для покупця таких товарів (послуг) достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.
Визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є відповідність податкової накладної до порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.04.2022 року у справі № 200/5932/19.
Отримані позивачем від ТОВ «ТД «Мириам» товари використані у господарській діяльності позивача, що підтверджується копіями договорів позивача з ТУ ДСА у Дніпропетровській області та актами виконаних підрядних робіт, які містяться у матеріалах справи.
Щодо господарських взаємовідносин позивача з ТОВ «Овелін».
Між сторонами укладено Договір поставки від 04/11 від 04.11.2019 року ТОВ «Овелін» зобов`язалось поставити товар, а позивач зобов`язався його оплатити.
Між сторонами також укладено Договір перевезення від 01/11 від 01.11.2019 року, у відповідності до умов якого ТОВ «Овелін» зобов`язалось надати позивачу послуги перевезення, а позивач зобов`язався їх оплатити.
Факт виконання договору поставки підтверджується наступними документами: видаткові накладні, що міститься у матеріалах справи та вказані у акті перевірки.
Факт виконання договору перевезення підтверджується копіями наступних документів: акти приймання передачі виконаних робіт, копії яких містяться у матеріалах справи та зазначені у акті перевірки.
Судом під час розгляду справи встановлено, що вказані документи відповідають вимогам частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Факт транспортування товару та факт надання послуг перевезення підтверджується копіями товарно-транспортних накладних, що містяться у матеріалах справи та вказані у акті перевірки.
Придбані товари та наданні послуги оплачені позивачем, що підтверджується банківськими документами, що містяться у матеріалах справи.
ТОВ «Овелін» виписало позивачу податкові накладні, копії яких містяться у матеріалах справи та вказані у акті перевірки.
Судом на підставі інформації з ЄДРПОУ встановлено, що ТОВ «Овелін» було зареєстроване як юридична особа, на момент здійснення з позивачем господарської діяльності та було платником ПДВ, що вказано в акті перевірки.
Згідно вимог п.201.10 ПК України податкова накладна складена та зареєстрована після 01.07.2017 року у ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів (послуг), є для покупця таких товарів (послуг) достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.
Визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є відповідність податкової накладної до порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.04.2022 року у справі № 200/5932/19.
Факт використання позивачем отриманих від ТОВ «Овелін» товарів у власній господарській діяльності підтверджується копіями договорів позивача з ТУ ДСА у Дніпропетровській області та копіями актів виконаних підрядних робіт, які місяться у матеріалах справи.
Факт використання позивачем отриманих від ТОВ «Овелін» послуг з перевезення у власній господарській діяльності підтверджується копіями договорів позивача з ТУ ДСА у Дніпропетровській області та копіями актів виконаних підрядних робіт, які місяться у матеріалах справи.
Суд звертає увагу на те, що документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.
При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Універсальний принцип розгляду податкових спорів полягає у наступному: перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.
Суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 липня 2022 року по справі № 160/3364/19 про те, що будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону № 996-ХIV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Водночас інший платник податків під час використання такого документа у своєму податковому обліку повинен діяти розумно, добросовісно та з належною обачністю, а також не мати достатніх підстав для сумніву в достовірності даних, внесених до відповідного документа своїм контрагентом, у тому числі стосовно даних щодо можливих дефектів правового статусу такого контрагента, а також щодо підпису та інших засобів ідентифікації представників контрагента, які брали участь у господарській операції.
У таких висновках Велика Палата виходила з того, що підтвердженням господарської операції з огляду на визначення Закону № 996-ХIV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, натомість первинна документація є відображенням такої операції.
ВП ВС зазначила, що самий собою факт використання первинних документів з недостовірними даними для підтвердження обставин здійснення господарської операції не повинен автоматично вказувати на безпідставність даних податкового обліку. Натомість, контролюючий орган має довести, що платник податків, приймаючи від контрагентів та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності. Це також пов`язано з фактичною можливістю й економічною доцільністю перевірки самим платником податків достовірності відомостей, які були включені до первинних документів. Мають бути наявні докази того, що розумними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у їх змісті.
Утім, як зазначалось вище, у ході розгляду цієї справи суд не встановив ознак недобросовісності позивача, як і в запереченнях відповідача проти заявлених позовних вимог та доводів позивача не наведено жодних доказів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи фактів узгодженості його дій з недобросовісними контрагентами з метою незаконного отримання податкових вигод або ж його обізнаності з такими діями товариствами чи сприяння ухиленню ними товару від виконання податкових зобов`язань.
На підставі викладеного, судом відхиляються доводи відповідача про неможливість здійснення контрагентами позивача господарських операцій з позивачем.
За вказаних обставин податкове повідомлення рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України судові витрати покладаються на відповідача.
Сума судових витрат, яка підлягає відшкодуванню позивачу, становить 7349 грн. та складається із суми судового збору за подання позовної заяви.
За вказаних обставин сума судового збору підлягає стягнення з відповідача.
У відповідності до ч.3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 КАС України).
Відповідно до положень частини 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Судом встановлено, що між позивачем та адвокатом Єрохіною Наталією Олексіївною укладеного договір про надання правничої допомоги від 08.05.2025 року № 08-05.
Удодатковій угоді № 1 від 08.05.2025 року сторони погодили види робіт адвоката та їх вартість 21 500 грн.
У матеріалах справи міститься також копія ордеру по надання правничої (правової) допомоги адвоката та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.3 ст. 134 КАС України). Натомість положеннями п. 2 ч.1 ст. 134 КАС України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію стосовно можливості відшкодування витрат на оплату правничої допомоги за відсутності документу про їх оплату на час розгляду справи, у разі якщо у договорі про надання правничої допомоги міститься умова стосовно оплати витрат протягом певного часу після ухвалення рішення суду, займає Верховний Суд у постановах від 21.01.2021 року у справі № 280/2635/20 та від 26.06.2019 року у справі № 813/481/18.
У Практичній рекомендації «Вимоги щодо справедливої сатисфакції», яка видана Головою ЕСПЛ 28.03.2007 року відповідно до правила 32 Регламенту ЕСПЛ, витрати (до яких зазвичай відносять вартість юридичної допомоги), повинні бути дійсними, тобто вони мають бути справді сплачені заявником, або ж він має бути зобов`язаний їх сплатити, відповідно до юридичних чи договірних зобов`язань. Витрати мають бути необхідними, тобто їх сплата мала бути необхідною для запобігання порушенню чи для отримання компенсації після того, як воно сталося. Їх сума повинна бути обґрунтованою. Суду мають бути надані докази, такі як докладні розрахунки та фактури. Вони повинні бути достатньо детальними або Суд міг визначити, наскільки вищенаведені вимоги були дотримані.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 та у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 200/7763/19-а, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одним із основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 Постанови).
Керуючись ст. 241-246 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 04 липня 2025 року.

Суддя С.В. Златін