Справа № 520/3483/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 р.Справа № 520/3483/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 14.04.25 по справі №520/3483/25

за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі ГУ ДПС у Харківській області, відповідач, податковий орган, контролюючий орган, апелянт), в якому просила суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 13.08.2024 №7.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року позов ФОП ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 13 серпня 2024 року №7.

Стягнуто з ГУ ДПС у Харківській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 12112,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ГУ ДПС у Харківській області вказує на те, що в висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для проведення перевірки є помилковими, оскільки у наказі ГУ ДПС у Хмельницькій області від 12.07.2024 № 2922-п зазначено підставу для проведення фактичної перевірки, а саме: пп. 80.2.2, 80.2.7 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України (далі - ПК України), натомість мотиви призначення наведені у доповідній записці, наданій також до суду першої інстанції. Можливість вказівки підстав проведення перевірки у службовій записці підтверджується висновками, викладеними у постановах Верховного Суду.

Також вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що замість фактичної перевірки податковим органом проведено камеральну та документальну перевірки.

Стверджує про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що відсутність на момент перевірки первинних документів за місцем реалізації товарів, за умови, що товари належним чином обліковані відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не є підставою для застосування до платника фінансової санкції, передбаченої ст. 20 Закону № 265 та посилається при цьому на постанови Верховного Суду від 07.08.2018, від 04.09.2020 та від 04.11.2020, оскільки в ході проведення перевірки та станом на 24.07.2024 (останній день перевірки) суб`єктом господарювання не надано документи в паперовій та/ або електронній формі, що підтверджують походження та облік таких товарів, що є порушенням п. 12 ст. 3 Закону № 265 та пункту 10 розділу ІІ Порядку якими передбачено, що Форма обліку, первинні документи на товари мають зберігатись у місці продажу (господарському об`єкті) до моменту вибуття останньої одиниці товару, відображеної в таких первинних документах, у той час як суд першої інстанції встановив їх відсутність на перевіряємому об`єкті.

Зазначив, що позивач ані під час проведення перевірки, ані під час розгляду справи у суді не надано жодного первинного документу, який підтверджує походження та облік товарів, що знаходились за місцем їх реалізації.

Позивач не погодився з доводами апеляційної скарги та надав відзив на неї, у якому просив скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року без змін. Вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч.1, 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ФОП ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність з 26.04.2017.

Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області 15.07.2024 (надалі за текстом - ГУ ДПС у Хмельницькій області) проведено фактичну перевірку торгової точки, де здійснює свою підприємницьку діяльність позивач.

За наслідками перевірки ГУ ДПС у Хмельницькій області складено акт фактичної перевірки від 24.07.2024 №17946/22-01-07-05/ НОМЕР_1 (далі - Акт), в якому зазначено про порушення, зокрема п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме:

«порушено облік товарно-матеріальних цінностей за місцем їх реалізації, а саме 15.07.2024 здійснено інвентаризацію (перевірку фактичних залишків) наявних товарно-матеріальних цінностей у місті їх продажу та встановлено наявність 36 найменувань товарів на загальну суму 219 364,00 грн.

У ході перевірки та станом на 24.07.2024 (останній день перевірки) суб`єктом господарювання не надано документи (податкові накладні, акти прийому-передачі ТМЦ, форму обліку товарних запасів тощо) в паперовій та/або електронній формі, що підтверджують походження та облік таких товарів на загальну суму - 219 364,00 грн..

Податковим органом в ході аналізу систем обліку даних реєстраторів розрахункових операцій ДПС України (СОД РРО) встановлено, що за період з 03.08.2023 по 23.07.2024 через ПРРО з фіскальним номером суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_1 реалізовано перелік товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 254 3979,09 грн. у даному об`єкті торгівлі.

Суб`єктом господарювання також не надано документи в паперовій та/або електронній формі, що підтверджують походження та облік ТМЦ на загальну суму 254 3979,09 грн…».

У ході проведення перевірки ГУ ДПС у Хмельницькій області 15.07.2024 направило позивачеві запит про надання документів відповідно до п.п. 20.1.6, 20.1.14 п.20.1 ст. 20 та п. 85.2, 85.4, 85.8 ст. 85 ПК України на підставі наказу ГУ ДПС у Хмельницькій області від 12.07.2024 №2922-п, направлень на перевірку від 12.07.2024 № 4589 та № 4590 під час проведення фактичної перевірки за період діяльності з 03.08.2023 по 15.07.2024 необхідно надати до перевірки документи в термін до 23.07.2024 11 год. 00 хв..

Податковим органом завершено фактичну перевірку торгової точки позивача 24.07.2024.

ГУ ДПС у Харківській області 13.08.2024 на підставі Акту перевірки від 24.07.2024 (реєстраційний №17946/22-01-07-05/ НОМЕР_1 від 24.07.2024), винесено податкове повідомлення-рішення №7 про стягнення з ФОП ОСОБА_1 2763343,09 грн штрафних санкцій за порушення п. 12 ст. 3 Закону про РРО.

Не погодившись з рішенням податкового органу, позивач оскаржила його у судовому порядку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач без достатніх підстав провів перевірку позивача, а також дійшов помилкових висновків про порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Колегія суддів вказує, що ця конституційна норма втілює засадничу складову принципу законності, відповідно до якої суб`єктам владних повноважень дозволено робити тільки те, на що їх прямо уповноважує закон. Ця конституційна норма вимагає дотримуватися приписів Закону як підстави для вчинення суб`єктом владних повноважень активних дій. Закон, своєю чергою, визначає, описує, який юридичних факт чи їх сукупність повинні бути наявними для того, щоб у владного суб`єкта виникли повноваження діяти тим чи іншим чином. Будь-яка діяльність та будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності таких юридичних фактів, визначених законом, буде проявом свавільності.

Конструкція "в межах повноважень" у розумінні ст. 19 Конституції України стосується обсягу повноважень і вказує на необхідність суб`єкту владних повноважень діяти виключно в тих межах, на які їх уповноважили Конституція та закони України. Це означає, що суб`єктам владних повноважень заборонено вчиняти будь-які дії або приймати будь-які рішення, можливість вчинення чи прийняття яких прямо не передбачена в тексті закону для певного випадку. Будь-які такі рішення або дії будуть проявом свавільності.

"У спосіб" у тексті ч. 2 ст. 19 Конституції України вказує на те, що, по-перше, спосіб вчинення дій і прийняття рішень обов`язково має бути встановлений законом. Положення ч. 2 ст. 19 Конституції вимагає того, щоб і підстави вчинення дій та прийняття рішень суб`єктами владних повноважень, і межі їхніх повноважень, і спосіб вчинення дій та прийняття рішень були або встановлені на конституційному рівні, або закріплені на рівні закону. По-друге, суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти й приймати рішення саме в такий спосіб, який передбачений законом, тобто неухильно дотримуватися визначеної на рівні закону процедури вчинення юридично значущих дій та прийняття обов`язкових для інших суб`єктів рішень. По-третє, суб`єкти владних повноважень не мають права вчиняти дії чи приймати рішення свавільно, тобто у спосіб, відмінний від того, який визначений законом.

Суд також звертає увагу на відсутність ієрархічного підпорядкування вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України. Жодна з них не є важливішою за іншу. Суб`єкти владних повноважень можуть діяти та приймати рішення виключно з дотримання усіх трьох із них одночасно. Таким чином, порушення владним суб`єктом визначеної законом процедури вчинення дій або прийняття рішень є настільки ж неприпустимим, як і вчинення ним дій (прийняття рішень) без уповноваження законом.

Також заслуговує й акцент положень Конституції України на необхідності визначення способу вчинення дій або прийняття рішень для суб`єкта владних повноважень (процедури їх вчинення) саме на рівні закону. Оскільки рішення або дії суб`єктів владних повноважень як органів публічної адміністрації прямо впливають на права та інтереси інших осіб, вимоги до процедури їх вчинення, які запобігають порушенням прав осіб та свавільності повинні бути встановлені саме законодавчим органом як органом представницької демократії як одна із передумов дотримання принципу верховенства права.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України зазначено, що органи державної податкової служби мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до п.п. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України зазначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника.

Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Порядок проведення фактичної перевірки врегульований ст. 80 ПК України.

Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (пункт 80.1 статті 80 ПК України).

Згідно з п. 80.5 ст. 80 ПК України передбачено, що допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із ст. 81 цього Кодексу, яка визначає умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок.

Відповідно до п. 80.2 ст. 80 ПК України унормовано, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема:

80.2.2. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів;

80.2.7. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.

Враховуючи вище окреслене фактична перевірка проводиться на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом за обов`язкової наявності хоча б однієї з підстав, визначених підпунктами 80.2.1 - 80.2.7 п. 80.2 ст. 80 ПК України та вказаної в наказі про проведення перевірки.

Відповідно до п. 81.1 ст. 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів, зокрема:

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.

Отже, у наказі податковий орган зобов`язаний, зокрема вказати конкретне прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється.

Дослідивши зміст наказу, колегія суддів встановила, що згідно з п. 1 - наказано провести фактичну перевірку об`єкта торгівлі Техно Їжак, що здійснює діяльність в ТРЦ Oasis за адресою: Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Степана Бандери, буд. 2а з 15.07.2024, тривалістю 10 діб. Відповідно до п. 2 - період діяльності, що перевіряється: згідно зі ст. 102 ПК України. Проведення фактичної перевірки об`єкта торгівлі Техно Їжак, що здійснює діяльність в ТРЦ Oasis за адресою: Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Степана Бандери, буд. 2а доручено управлінню податкового аудиту ГУ ДПС у Хмельницькій області (Наталія Михайлюк).

Отже, у вказаному наказі податковий орган вирішив провести перевірку об`єкту торгівлі Техно Їжак, натомість жодні згадки про прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється у цьому наказі відсутні.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що у податкового органу, відповідно до наказу про проведення фактичної перевірки від 12.07.2024 № 2922-п, відсутнє право на проведення перевірки позивача, оскільки всупереч імперативної вимоги п. 81.1 ст. 81 ПК України, у цьому наказі відсутні посилання на призначення перевірки саме ФОП ОСОБА_1 .

Також, колегія суддів зазначає, що на підставою для проведення фактичної перевірки об`єкту торгівлі Техно Їжак у наказі ГУ ДПС у Хмельницькій області від 12.07.2024 №2922-п зазначено п.п. 80.2.2 , 80.2.7 п. 80.2 ст. 80, п. 69.2 п. 69 підрозділу 10 ПК України, з метою здійснення контролю за дотриманням вимог законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками.

Проте, аналіз приписів п. 80.2 ст. 80 ПК України дає підстави для висновку, що передумовою проведення фактичної перевірки з підстав, передбачених п.п. 80.2.2, 80.2.7 п. 80.2 ст. 80 ПК України є отримання у встановленому законодавством порядку від державних органів або органів місцевого самоврядування інформації, що свідчить про можливі порушення платником податків законодавства контроль за яким покладено на контролюючі органи.

Верховний Суд у постанові від 05 березня 2019 року по справі № 820/4893/18 зазначив, що інформація, яка надходить до податкових органів, може бути підставою для проведення фактичної перевірки згідно статті 80 ПК України, лише у тому випадку, якщо в такій йдеться посилання на конкретні порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на податкові органи.

У постанові від 18.12.2018 у справі № 820/4895/18 Верховний Суд в подібних правовідносинах вказав, що у наказі про призначення фактичної перевірки, має бути крім посилання на норми, що їх регулюють, посилання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, інформація, яка слугувала підставою.

Аналогічна правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року по справі № 820/4891/18, від 18.04.2022 у справі № 440/6887/20 тощо.

Стосовно посилання апелянта на висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 06.02.2025 по справі № 120/11036/23 колегія суддів зазначає, що вказаний висновок є висновком за результатом оцінки наданих учасниками справи доказів та установлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи та не стосується порядку застосування певних норм права, що мали би враховуватись судами попередніх інстанцій при розгляді аналогічних спорів.

Разом з цим, колегія суддів враховує що у вказаній постанові Верховний Суд вказав, що причини проведення перевірки можуть бути відображені у службових записках уповноважених осіб податкового органу, у зв`язку з чим вважає за необхідне дослідити зміст такої записки.

Дослідивши зміст службової записки, яка слугувала підставою для призначення перевірки об`єкту торгівлі ІНФОРМАЦІЯ_1 колегія суддів встановила, що заступником начальника відділу фактичних перевірок запропоновано провести фактичні перевірки у низці суб`єктів господарювання з таких підстав, а саме: «за результатами аналізу систем ДПС України, в тому числі фіскальних чеків із систем обліку даних РРО, встановлені факти можливих порушень Закону № 265, зокрема у «об`єкті торгівлі ІНФОРМАЦІЯ_1 , що здійснює діяльність у ТРЦ «Оазис» за адресою: Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Степана Бандери, буд. 2а.». Тобто інших відомостей по об`єкту торгівлі Техно Їжак стосовно особи, яка перевіряється та виклад ймовірного порушення не зазначено.

Проте, зі службової записки вбачається, що стосовно усіх інших суб`єктів господарювання податковий орган вказав повні найменування об`єктів перевірки, а саме прізвище, ім`я та по батькові суб`єктів господарювання/, їх РНОКПП, місце здійснення господарських операцій, а також ймовірне порушення Закону №265, наприклад встановлено: «випадки відсутності обов`язкового реквізиту фіскального чека цифрового значення штрихового коду марки акцизного податку», «порушення режиму попереднього програмування РРО не зазначено код товарної позиції згідно з УКТ ЗЕД для підакцизних товарів», «відсутні реєстратори розрахункових операцій», «можливі факти неоформлених трудових відносин із найманими працівниками», «відсутня ліцензія на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями» тощо.

Окремо, колегія суддів зауважує, що у наказі на проведення фактичної перевірки відсутні будь-які посилання на службову записку, як підставу проведення перевірки.

Також колегія суддів наголошує на тому, що як у наказі на проведення фактичної перевірки так і у службовій записці відсутні будь-які посилання на те, що перевірка має проводитися стосовно саме ФОП ОСОБА_1 та не вказано ймовірного порушення, допущеного цим суб`єктом господарювання.

Вказане у сукупності дає підстави для висновку про невідповідність наказу про проведення перевірки №2922-п від 12.07.2024 вимогам п. 81.1 ст. 81 ПК України.

Вказане, у свою чергу, свідчить про відсутність у податкового органу права на проведення перевірки у ФОП ОСОБА_1 на підставі наказу №2922-п від 12.07.2024.

Колегія суддів зазначає, що у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 816/228/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Колегія суддів вважає, що у вказаному висновку Великої Палати Верховного Суду не йдеться про те, що підтвердження обґрунтованості висновків по суті виявлених порушень за результатами проведеної перевірки нівелює правове значення та наслідки всіх процедурних порушень, допущених контролюючим органом під час призначення та/або проведення перевірок. Разом з тим, постанова Великої Палати Верховного Суду не містить визначення конкретних критеріїв, за яких допущені контролюючим органом процедурні порушення є такими, що впливають або об`єктивно можуть впливати на висновки, здійснені за наслідками перевірки. Відповідно, оцінка заявлених (виявлених) процедурних порушень здійснюється судом в кожній конкретній справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 816/228/17 також підтримала усталену в судовій практиці позицію, що нормами ПК України з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів установлено умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки.

Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 520/8836/18, ухваленої складом судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, сформовано висновок, що невиконання вимог закону щодо підстави для проведення перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акта перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у податкового органу права на проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 з огляду на те, що ані у наказі на проведення фактичної перевірки, ані у службовій записці не вказані:

- посилання на те, що перевірка має проводитися стосовно саме ФОП ОСОБА_1

- ймовірне фактичне порушення, допущеного цим суб`єктом господарювання.

З урахуванням встановлених обставин справи, застосованих судом апеляційної інстанції приписів податкового законодавства та наведених вище висновків, викладених у постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що невиконання вимог закону щодо визначення конкретної особи, стосовно якої проводиться перевірка та підстав для її проведення призводять до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Вказане у сукупності дає підстави для висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог лише з підстав протиправності проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів зауважує на відсутності підстав для надання оцінки правовідносинам по суті допущеного правопорушення, оскільки докази його вчинення, як зазначено вище, не є належними у розумінні приписів КАС України.

Доводи апеляційної скарги, щодо правомірності призначення перевірки позивача на підставі доповідної записки відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту ГУ ДПС в Хмельницькій області від 12.07.2024 №1805/22-01-07-05 колегія суддів вважає необґрунтованими з вище зазначених підстав.

Посилання податкового органу на постанову Верховного Суду від 19.11.2024 по справі №160/2202/24 колегія суддів вважає помилковими, оскільки обставини справи що розглядається є іншими. Під час розгляду справи не встановлено наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки стосовно позивача.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням викладеного та на підставі ч. 1 ст. 317 КАСУ колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ГУ ДПС у Харківській області не підлягає задоволенню, проте рішення суду І інстанції підлягає зміні в частині підстав та мотивів його ухвалення, у зв`язку з чим наявні підстави для його викладення у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року по справі №520/3483/25 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 02.07.2025.