Справа № 480/3981/24
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 р. Справа № 480/3981/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 року (ухвалене суддею Є.Д. Кравченко) по справі № 480/3981/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області , Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві "Про відмову ОСОБА_1 у переведенні на інший вид пенсії" від 11.04.2024 р. № 21; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити нарахування (перерахунок) та виплату пенсії по Закону України «Про державну службу» починаючи з 04.04.2024 р. у розмірі 60 % від усіх сум складових заробітної плати, з урахуванням довідки від 03.04.2024 р. № 04-24/30 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), виданої Роменською районною державною адміністрацією Сумської області, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 р. відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про державну службу", Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Кодексу адміністративного судочинства України, та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Судовим розглядом встановлено, що позивачці з 27.02.2009 р. було призначено пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».

01.05.2020 р. ОСОБА_1 переведено на пенсію за віком на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", про що свідчить рішення Роменського об`єднаного управління ПФУ від 24.02.2020 р. № 21 (а.с. 36).

04.04.2024 р. позивачка звернулася із заявою до територіального управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якій просила здійснити переведення на пенсію за віком на умовах, визначених Законом України "Про державну службу" (а.с. 29).

За принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві визначено органом, уповноваженим розглянути заяву позивачки.

Рішенням управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 11.04.2024 р. № 21 було відмовлено позивачці у переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" згідно заяви від 04.04.2024 р. №1652. Підставою відмови у переведенні на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» зазначено недоцільність такого переведення, оскільки розмір пенсії позивача після проведення перерахунку зменшиться.

В обґрунтування вказаного рішення зазначено, що розмір пенсії за віком станом на дату звернення 04.04.2024 р. становить 4118,59 грн.: 3343,18 грн. - основний розмір пенсії за віком (ст. 27) (8446,00 х 0,39583); 26,82 грн. - доплата 65-річним до 3370,00 грн. з 01.03.2023 р.; 448,59 грн. - доплата за понаднормовий стаж (ст. 28 ч. 1 абз. 2) (за 19 років); 300,00 грн. - компенсаційна виплата 70-ти річним. У разі переведення ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» із встановленням індексації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24.02.2023 р. №168 та від 24.02.2023 р. № 168, розмір її пенсії з 04.04.2024 р. становитиме 2661,00 грн.: 2281,99 грн. (2102,22 х 84% х 1,197 х 1,0796); 79,01 грн. - доплата до мінімальної пенсійної виплати (2361,00 грн.); 300,00 грн. - компенсаційна виплата 70-ти річним. Таким чином, переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» є недоцільним.

Також, у рішенні зазначено, що долучена довідка Роменської районної державної адміністрації Сумської області від 03.04.2024 р. № 04-24/30 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), видана з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 р. № 1409 «Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році». При цьому, питання щодо застосування довідок про заробітну плату, виданих з урахуванням змін в умовах оплати праці державних службовців згідно постанови № 1409, на дату звернення за переведенням на пенсію згідно Закону України «Про державну службу» не врегульовано.

Не погодившись з рішенням про відмову у переведенні на інший вид пенсії, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01.05.2016 року визначалися Законом України №3723-ХІІ від 16.12.1993 року "Про державну службу" (в подальшому - Закон № 3723-ХІІ).

01.05.2016 р. набрав чинності Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VIII (в подальшому - Закон № 889-VIII), згідно із ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень якого визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно із п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 р. певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статті 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону № 1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування..

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії державного службовця за віком після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Аналогічні правові висновки щодо застосування зазначених норм права було викладено у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 500/5183/17, від 11.04.2023 у справі №1.380.2019.003855.

Судовим розглядом встановлено, що з 27.02.2009 позивачці призначено пенсію за нормами Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ.

З 01.05.2020 позивачка отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З метою переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» позивачка 04.04.2024 р. звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України з відповідною заявою та доданими документами, зокрема, до заяви позивачка надала довідку Роменської районної державної адміністрацій Сумської області про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) № 04-24/30 від 03.04.2024 р.

Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві за принципом екстериторіальності, розглянувши заяву позивача, прийняло оскаржуване рішення від 11.04.2024 р. № 21 про відмову позивачці в переведенні на інший вид пенсії (пенсія за віком згідно Закону України «Про державну службу»). Відмова вмотивована тим, що переведення з пенсії за віком згідно Закону № 1058-IV на пенсію за віком згідно Закону № 889-VIII є недоцільно проводити перерахунок, оскільки розмір пенсії зменшується. Крім того, перерахунок пенсії з урахуванням довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) № 04-24/30 від 03.04.2024 р., виданої Роменською районною державною адміністрацією Сумської області чинним законодавством не передбачений.

Відповідно до абз. 2 п. 4-7 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV, особи, пенсію яким переведено на пенсію на умовах цього Закону, у будь-який час можуть звернутися до органів Пенсійного фонду для переведення на пенсію/щомісячне довічне грошове утримання за нормами, зокрема, Закону України ''Про державну службу'', із встановленням розміру пенсії, отримуваного до такого переведення, з 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому надійшла така заява

Згідно із п. 13 розділу XV Прикінцеві положення № 1058-IV, у разі якщо особі призначено пенсію відповідно до законів України "Про державну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про статус народного депутата України", "Про наукову і науково-технічну діяльність", її виплата продовжується до переведення за бажанням особи на пенсію на інших підставах або за бажанням особи поновлюється у розмірі, який було встановлено до переведення. До такого переведення розмір пенсій, призначених відповідно до зазначених законів, не переглядається. Пенсії, призначені відповідно до зазначених законів, індексуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, з урахуванням коефіцієнта збільшення, що визначається відповідно до абзаців другого і третього частини другої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Отже те, що особа раніше отримувала пенсію відповідно до Закону № 3723-XII, не позбавляє її права перейти з пенсії за віком, яку вона отримує за Законом № 1058-IV, на пенсію за віком в рамках дії Закону № 889-VIII. Проте, виплата такої пенсії поновлюється у розмірі, який було встановлено до переведення на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV.

Таким чином, оскільки позивачка з 2009 року отримувала пенсію відповідно до Закону України "Про державну службу", з якої її було переведено на пенсію за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то повернення на отримання пенсії за Законом України "Про державну службу" можливо лише шляхом переведення на підставі п. 4-7 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, а не шляхом повторного призначення. Суд апеляційної інстанції зазначає, що призначення пенсії за тим чи іншим законом можливо лише один раз, а тому в цьому випадку мова йде не про призначення пенсії вперше, а про переведення з одного виду пенсії на інший. Водночас, за бажанням позивачки їй може бути поновлена виплата пенсії державного службовця, проте в розмірі, який встановлено до переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідачем не заперечувалося право позивача на перехід на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" № 889-VIII, між тим позивачу було відмовлено у переведенні на пенсію відповідно до Закону України "Про державну службу", у зв`язку з недоцільністю такого переведення, оскільки розмір її пенсії після проведення перерахунку зменшиться.

Судовим розглядом встановлено, що фактично звернення позивачці до пенсійного органу зумовлене бажанням проведення перерахунку на підставі наданих довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця станом на квітень 2024 року.

Верховний Суд у постанові від 29.09.2022 р. у справі № 234/6967/17 зазначив, що маючи право на отримання пенсії згідно ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, проте за відсутності підстав для перерахунку такої пенсії у зв`язку із підвищенням заробітної плати працюючим державним службовцям, вирішальним у цій справі є саме розмір пенсії, на який матиме право позивачка в разі її переведення на пенсію згідно Закону України "Про державну службу", у порівнянні із отримуваним нею розміром пенсії за Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відсутність механізму перерахунку пенсії державним службовцям призначених за ст. 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII «Про державну службу» була також предметом розгляду Конституційного Суду України.

Рішенням Конституційного Суду України від 23.12.2022 №3-р/2022 визнано таким, що не відповідає Конституції України (неконституційним) положення підп.1 п.2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII у тім, що він унеможливив перерахунок розмірів пенсій, призначених на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII зі змінами.

Зокрема, в абз.4 п.5.6 мотивувальної частини даного рішення Конституційний Суд України також констатував, що розміри пенсій державних службовців, призначених на підставі ст. 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII, на відміну від розмірів пенсій, призначених на підставі інших нормативних актів, не підлягають перерахуванню.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України зазначив, що сучасний стан законодавчого врегулювання з перерахунку розмірів пенсій суб`єкта права на конституційну скаргу та інших осіб, яким надано право на призначення пенсії на підставі ст. 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-XII, є не звичайною законодавчою прогалиною (лакуною), а законодавчим упущенням (legislative omission), наявність якого є порушенням Конституції України. Для розвитку, конкретизації та деталізації приписів ст. 3, 8, 24, 46 Основного Закону України перерахунок розмірів пенсій обов`язково має бути внормований у законі, ухваленому Верховною Радою (п.5.7 даного рішення).

Із врахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для перерахунку пенсій державних службовців у зв`язку із підвищенням заробітної плати працюючих державних службовців, оскільки законодавством не передбачено ані права особи на перерахунок пенсії у зв`язку зі зміною розміру заробітної плати, ані порядок і умови здійснення такого перерахунку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29.08.2018 р. у справі № 555/2183/16-а, від 26.02.2020 р. у справі №508/808/16-а, від 28.10.2020 р. у справі № 826/16182/18, від 22.04.2021 р. у справі № 712/10182/17, від 03.11.2021 р. у справі № 373/2149/16-а, від 28.02.2023 р. у справі № 520/6418/21.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 11.04.2024 р. № 21 про відмову у переведенні на інший вид пенсії, і як наслідок зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію державного службовця з урахуванням доданої довідки від 03.04.2024 р. № 04-24/30 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця, виданої Роменською районною державною адміністрацією Сумської області.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; пу. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 по справі № 480/3981/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич Я.В. П`янова