Справа № 440/5155/23
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2025-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа №440/5155/23
судді Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді Соколова В.М. на постанову Верховного Суду від 27 червня 2025 року у справі № 440/5155/23 за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу.
Історія справи
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) працював в органах прокуратури України у періоди з 26 серпня 2010 року до 20 серпня 2020 року на різних посадах, остання займана посада - прокурор відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді та організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Полтавської області.
04 жовтня 2020 року на виконання вимог пункту 10 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ) позивач подав Генеральному прокурору України заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.
Позивач успішно пройшов два етапи атестації та отримав 74 бали за іспит у формі анонімного тестування з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та 100 балів за іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички, внаслідок чого рішенням Кадрової комісії від 02 березня 2020 року його було допущено до етапу співбесіди.
За наслідками співбесіди позивача визнано таким, що не у повній мірі відповідає критеріям доброчесності та професійної етики, на підставі чого прийнято рішення Кадрової комісії від 10 липня 2020 року №2 про неуспішне проходження ним атестації.
У зв`язку із цим наказом прокурора Полтавської області від 18 серпня 2020 року №589к позивача звільнено з посади прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді та організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Полтавської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VІІ) з 20 серпня 2020 року.
Позивач оскаржив ці рішення та наказ до суду.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 440/4268/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2021 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнані протиправними та скасовані рішення Кадрової комісії № 2 від 10 липня 2020 року про неуспішне проходження прокурором атестації та наказ прокурора Полтавської області від 18 серпня 2020 року №589к про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади. Поновлено ОСОБА_1 на посаді, з якої його було звільнено, з 21 серпня 2020 року. Стягнуто з Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 серпня 2020 року по 03 грудня 2020 року в розмірі 67 639,61 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання цих судових рішень Полтавська обласна прокуратура видала наказ від 30 грудня 2020 року №1183к, яким скасовано наказ прокурора Полтавської області від 18 серпня 2020 року №589к та поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді та організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Полтавської області з 21 серпня 2020 року.

Наказом Полтавської обласної прокуратури від 31 грудня 2020 року №1192к позивачу з огляду на початок роботи Полтавської обласної прокуратури тимчасово визначено робоче місце у відділі нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Полтавської обласної прокуратури.

06 жовтня 2021 року Шістнадцята кадрова комісія провела співбесіду з позивачем, за результатами якої ухвалила рішення №7 про неуспішне проходження прокурором атестації з огляду на наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності прокурора ОСОБА_1 вимогам професійної етики та доброчесності.

У зв`язку із цим наказом Полтавської обласної прокуратури від 29 жовтня 2021 року №993к позивача звільнено з посади прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді та організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Полтавської області з 03 листопада 2021 року відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ.

Позивач знову оскаржив рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації та наказ про звільнення до суду.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2022 року у справі № 440/14652/21 скасовано рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано рішення Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 06 жовтня 2021 року про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації та наказ Полтавської обласної прокуратури від 29 жовтня 2021 року № 993к про звільнення позивача з посади. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді та організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Полтавської області з 04 листопада 2021 року. Стягнуто з Полтавської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 листопада 2021 року до 19 грудня 2022 року в сумі 104 637,80 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання цього судового рішення Полтавською обласною прокуратурою видано наказ від 03 січня 2023 року №3к, яким скасовано наказ виконувача обов`язків керівника Полтавської обласної прокуратури від 29 жовтня 2021 року №993к про звільнення ОСОБА_1 та поновлено його на посаді прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді та організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Полтавської області з 04 листопада 2021 року.

Згідно з положеннями пункту 32 розділу V Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 (далі - Порядок № 221), ОСОБА_1 28 березня 2023 року допущено до проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професіональної компетентності, професіональної етики та доброчесності.

28 березня 2023 року Шістнадцята кадрова комісія з атестації прокурорів регіональних прокуратур провела співбесіду з позивачем, за результатами якої ухвалила рішення №3 про неуспішне проходження прокурором атестації з огляду на наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності прокурора ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, доброчесності та професійної етики.

На цій підставі Полтавська обласна прокуратура видала наказ від 01 червня 2023 року №198к про звільнення позивача з посади прокурора відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції управління представництва інтересів держави в суді та організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури Полтавської області з 02 червня 2023 року відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ.

Предметом оскарження у справі № 440/5155/23 є рішення Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 28 березня 2023 року №3 та наказ Полтавської обласної прокуратури від 01 червня 2023 року №198к.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 440/5155/23 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 23 серпня 2023 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Полтавської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 гривень.

Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 08 лютого 2024 року залишив рішення та додаткове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16 та 23 серпня 2023 року без змін.

В основу висновків суди попередніх інстанцій навели надану судом апеляційної інстанції у справі №440/14652/21 правову оцінку рішенню Шістнадцятої кадрової комісії від 06 жовтня 2021 року №7 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації, де це рішення було визнано протиправним і скасовано. Суди керувалися тим, що суб`єкт владних повноважень хоча і наділений правом приймати рішення, проте, не повинен нехтувати наявністю судового рішення, у якому судом здійснено оцінку тих самих підстав, щодо тих самих суб`єктів. Однак у розглядуваному випадку Кадрова комісія попри висновки апеляційного суду у справі №440/14652/21, прийняла аналогічне за змістом рішення, в якому вкотре спиралася головним чином на складенням щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 КУпАП, залишивши поза увагою вже існуючу позицію суду із цього приводу. Як підсумок, суди попередніх інстанцій вважали, що, не врахувавши висновки суду, викладені у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2022 року у справі №440/14652/21, Кадрова комісія прийняла рішення не обґрунтовано, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Заявником касаційної скарги є Офіс Генерального прокурора, який у скарзі просив рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року, додаткове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Полтавська обласна прокуратура приєдналася до касаційної скарги Офісу Генерального прокурора, про що подала відповідну заяву, в якій просила зазначену касаційну скаргу задовольнити.

Основні мотиви, викладені в постанові Верховного Суду від 27 червня 2025 року

За результатами касаційного розгляду справи № 440/5155/23 Верховний Суд 27 червня 2025 року прийняв постанову, якою касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора та Полтавської обласної прокуратури, яка приєдналася до касаційної скарги Офісу Генерального прокурора, задовольнив частково. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року, додаткове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року скасувати, а справу № 440/5155/23 направив на новий розгляд до Полтавського окружного адміністративного суду.

Позиція суду касаційної інстанції ґрунтується на тому, що суди першої та апеляційної інстанцій не надавали правової оцінки аргументам учасників справи та тим мотивам, якими керувалася Шістнадцята кадрова комісія з атестації прокурорів регіональних прокуратур, ухвалюючи оскаржуване в цій справі рішення від 28 березня 2023 року №3 про неуспішне проходження позивачем атестації. Натомість, суди спиралися виключно на правову оцінку, надану Другим апеляційним адміністративним судом у постанові від 19 грудня 2022 року у справі №440/14652/21 іншому рішенню Кадрової комісії - рішенню Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 06 жовтня 2021 року №7 про неуспішне проходження прокурором атестації.

Втім, як зауважив Верховний Суд, суди залишили поза увагою висновки Комісії щодо дій прокурора ОСОБА_1 , які виразилися у продовженні управління автомобілем, від керування яким його було відсторонено в порядку, передбаченому статтею 266 КУпАП, а також те, що в названих рішеннях в частині обставин стосовно складення щодо прокурора ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 КУпАП, Кадрова комісія оцінювала поведінку прокурора з різних точок зору та на підставі різних матеріалів. У справі, яка переглядається, ключовий мотив Комісії в цій частині ґрунтувався на відсутності ініціативної поведінки з боку ОСОБА_1 щодо повноцінного проходження медичного огляду на стан сп`яніння шляхом застосування газоаналізуючого приладу та/або надання біологічних зразків для проведення їхнього дослідження.

Нормативним підґрунтям, з якої суди вважали за потрібне оцінювати оспорюване рішення Комісії виключно в контексті оцінки, наданої апеляційним судом у справі №440/14652/21 іншому рішенню цієї ж Комісії стосовно позивача, суди вказали частину четверту статті 78 КАС України, за правилами якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проте Суд відмітив, що відповідно до частини сьомої статті 78 КАС України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Верховний Суд закцентував увагу на тому, що предметом спору в цій справі є, зокрема, рішення Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 28 березня 2023 року №3, як окремий акт індивідуальної дії, водночас межі цієї справи №440/5155/23 не охоплюють питання оцінки рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, позаяк для цього положеннями КАС України передбачений окремий процесуальний порядок.

З уваги на це Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій фактично самоусунулися від розгляду цієї справи по суті, суди не дослідили ключові обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування у цій частині та дають змогу суду дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, а також не здійснили оцінку доказів, які мають істотне значення для вирішення цієї справи.

На переконання Верховного Суду, суди повинні ретельно перевірити та надати власну правову оцінку з питання правомірності рішення Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 28 березня 2023 року №3, в контексті її ключових мотивів, зокрема (але не виключно) в частині висновків Кадрової комісії щодо дій прокурора ОСОБА_1 , які виразилися у продовженні управління автомобілем, від керування яким його було відсторонено в порядку, передбаченому статтею 266 КУпАП, а також щодо відсутності ініціативної поведінки з боку ОСОБА_1 щодо повноцінного проходження медичного огляду на стан сп`яніння шляхом застосування газоаналізуючого приладу та/або надання біологічних зразків для проведення їхнього дослідження.

Наведене вище слугувало підставою для скасування Верховним Судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій із застосуванням процесуального наслідку, передбаченого статтею 353 КАС України.

Не погоджуюсь з позицією Верховного Суду та відповідно до частини третьої статті 34 КАС України викладаю окрему думку, керуючись наступними міркуваннями.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Перш за все вважаю за необхідне звернути увагу на те, що ОСОБА_1 тричі проходив етап співбесіди в межах процедури атестації, яка була розпочата щодо нього у 2020 році на виконання вимог Закону №113-ІХ.

В межах указаної процедури стосовно позивача було прийнято три рішення кадрових комісій (від 10 липня 2020 року № 2, від 06 жовтня 2021 року № 7, від 28 березня 2023 року № 3) та стільки ж наказів про звільнення (від 18 серпня 2020 року № 589к, від 29 жовтня 2021 року №993к, від 01 червня 2023 року №198к).

Проте незмінними в усіх цих рішеннях кадрових комісій залишилися висновки про наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності прокурора ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, доброчесності та професійної етики з огляду на складення відносно нього протоколу від 05 липня 2019 року про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП (керування транспортним засобом після вживання алкогольних напоїв, відмова від проходження огляду на стан сп`яніння).

У той же час, за результатами розгляду справ № 440/4268/20, № 440/14652/21 та №440/5155/23 вищезгадані рішення кадрових комісій про неуспішне проходження позивачем атестації та накази про його звільнення були скасовані. Тобто обставини щодо складення відносно ОСОБА_1 протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, уже тричі оцінювалися судовими органами.

Щодо оспорюваного в цій справі рішення Шістнадцятої кадрової комісії від 28 березня 2023 року № 3 принагідно зауважити, що ключовими твердженнями комісії є такі:

- кадрова комісія взяла до уваги те, що ОСОБА_1 не були розкриті джерела можливої обізнаності патрульних поліцейських про те, що він є співробітником органів прокуратури та здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні, що стосувалося інших поліцейських, бо саме з цією обставиною ОСОБА_1 пов`язував причини своєї недовіри до співробітників патрульної поліції. За вказаних обставин Комісія вважала, що відсутність ініціативної поведінки з боку ОСОБА_1 у частині повноцінного проходження медичного огляду на стан сп`яніння шляхом застосування газоаналізуючого приладу та/або надання біологічних зразків для проведення їхнього дослідження, дискредитує звання прокурора та є несумісним із високими стандартами етики та поведінки прокурорів. При цьому, подібна поведінка завдає шкоди як репутації прокурора так і авторитету прокуратури, може викликати негативний суспільний резонанс; окрім того

- кадрова комісія надала оцінку поясненням ОСОБА_1 з приводу того, що після відсторонення його від керування автомобілем та передання керування викликаному ним іншому водію, він проїхав разом із цим водієм лише декількасот метрів, після чого знов повернувся до керування автомобілем і продовжив рух населеним пунктом. Комісія критично ставилась до таких пояснень прокурора, оскільки, як слідує зі змісту статей 260, 266, 267 КУпАП, відсторонення водія від керування транспортним засобом є заходом забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення, який застосовується з метою припинення адміністративного правопорушення, має особливий порядок оскарження, у випадку здійснення якого, виконання заходу забезпечення не зупиняється. За висновком Комісії, дії прокурора ОСОБА_1 , які виразилися у продовженні управління автомобілем, від керування яким його було відсторонено в порядку, передбаченому статтею 266 КУпАП, свідчать про низький рівень його правової культури та необов`язкове ставлення до передбачених законом процедур, дотримання яких знаходишся поза стороннім контролем. Фактично ж описану вище поведінку прокурора в цілому можна охарактеризувати як самоуправство.

Отож можна підсумувати, що висновок кадрової комісії про невідповідність прокурора ОСОБА_1 критеріям професійної компетентності, доброчесності та професійної етики ґрунтується на двох аспектах, які пов`язані виключно з подією, яка сталася за його участі 05 липня 2019 року:

- відсутність ініціативної поведінки з боку ОСОБА_1 у частині повноцінного проходження медичного огляду на стан сп`яніння шляхом застосування газоаналізуючого приладу та/або надання біологічних зразків для проведення їхнього дослідження;

- дії прокурора ОСОБА_1 , які виразилися у продовженні управління автомобілем, від керування яким його було відсторонено в порядку, передбаченому статтею 266 КУпАП.

Поряд із цим, як слідує з рішення Шістнадцятої кадрової комісії від 28 березня 2023 року № 3, їй було достеменно відомо на момент прийняття цього рішення про наявність такої, що набрала законної сили 29 липня 2019 року, постанови Октябрського районного суду міста Полтави від 17 липня 2019 року, якою справу щодо ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.

В указаному аспекті зауважу, що в постанові Октябрського районного суду міста Полтави від 17 липня 2019 року йдеться про те, що згідно із протоколом серії ДПР18 № 317158 від 05 липня 2019 року в 00 год. 30 хв. водій ОСОБА_1 в м. Полтава на вулиці Європейській, 8 керував автомобілем Honda Accord, д. н. з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги пункт 2.5 Правил дорожнього руху України.

Закриваючи справу, суд керувався тим, що зазначені в протоколі ознаки алкогольного сп`яніння не підтверджуються наданим поліцейським відеозаписом, з якого не вбачається помітної нестійкої ходи або тремтіння пальців рук, як про це констатується в протоколі, при цьому, зміст проголошеного під запис тексту протоколу відрізняється від написаного, зокрема, при його прочитанні автор складання протоколу не називала ознак алкогольного сп`яніння у водія, а констатувала лише факт його наявності. Судом також установлено, що ОСОБА_1 відмовився проходити огляд на стан сп`яніння за допомогою технічного засобу «Драгеру», заявивши, що бажає пройти такий огляд в наркологічному диспансері, однак інспектор відповідного направлення не виписав та наполягав на проходженні огляду водієм на місці його зупинки, мотивувавши це тим, що в наркологічному диспансері такий же «Драгер».

Суд зазначив, що перед складенням протоколу про вчинення адміністративного правопорушення після відмови особи від проходження огляду на місці, якщо таке мало місце в дійсності, інспектор поліції не видав ОСОБА_1 направлення відповідної форми для проходження огляду до відповідного закладу охорони здоров`я.

Керуючись пунктами 8, 12 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року №1452/735, суд вказав, що оформлення працівниками поліції направлення на медичний огляд до відповідного закладу охорони здоров`я у випадку відмови водія від проведення огляду з метою виявлення стану сп`яніння є обов`язковим. Якщо після оформлення направлення, водій транспортного засобу відмовляється від проведення медичного огляду і в закладі охорони здоров`я, поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Разом із цим, суд констатував, що ініціатором складення протоколу ОСОБА_1 у визначеному Кабінетом Міністрів України порядку для проведення огляду на стан сп`яніння не направлявся, у матеріалах справи відсутнє направлення на огляд водія транспортного засобу ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, що свідчить про те, що поліцейський у встановленому законом порядку не направляв водія у заклад охорони здоров`я для проходження огляду на стан сп`яніння. Водночас відповідно до Висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 05 липня 2019 року №233, о 02 год. 40 хв. цієї ж дати ОСОБА_1 у визначеному законом порядку пройшов огляд в Полтавському обласному наркологічному диспансері і ознак сп`яніння у нього виявлено не було.

З огляду на наведене, Октябрський районний суд міста Полтави дійшов до висновку щодо відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.

Отже, постановою місцевого суду спростовано обставини, які були відображені в протоколі серії ДПР18 № 317158 від 05 липня 2019 року, а саме, щодо керування позивачем транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та відмови останнього у проходженні огляду з метою виявлення стану сп`яніння.

Із цих підстав уважаю, що сам по собі факт складання працівниками патрульної поліції стосовно позивача протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП, за наявності постанови Октябрського районного суду міста Полтави від 17 липня 2019 року, не може бути достатнім та належним аргументом для висновку про дискредитацію позивачем звання працівника органів прокуратури та шкодити авторитету прокуратури.

До того ж установлення судовим рішенням, що набрало законної сили, того факту, що ОСОБА_1 не перебував у стані алкогольного сп`яніння за кермом 05 липня 2019 року, свідчить про відсутність самої події адміністративного правопорушення, про що кадрова комісія була достеменно обізнана на час прийняття оскаржуваного рішення. Відтак, і рішення працівників патрульної поліції про відсторонення позивача від керування транспортним засобом не має жодного юридичного змісту.

Відповідно до частини шостої статті 78 КАС України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З моєї точки зору, оскільки спірне рішення Кадрової комісії № 16 ґрунтується на сумнівах її членів щодо відповідності позивача критеріям професійної компетентності, доброчесності та професійної етики, які виникли через обставини складення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 КУпАП, то рішення суду, - у даному випадку постанова у справі про адміністративне правопорушення, - яким спростовано факт вчинення позивачем зазначеного правопорушення, має значення в аспекті перевірки прокурора на відповідність названому критерію.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявності яких самих по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності).

Між тим, Шістнадцята кадрова комісія в оскаржуваному рішенні взяла до уваги обставини події, що сталася за участі ОСОБА_1 , які відображені виключно у протоколі про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 317158 від 05 липня 2019 року, не врахувавши при цьому безпосередньо судове рішення, що набрало законної сили, де місцевим судом надана відповідна юридична оцінка зазначеним у протоколі про адміністративне правопорушення відомостям, які визнані такими, що спростовуються доказами у справі.

Верховний Суд, направляючи справу № 440/5155/23 на новий розгляд до суду першої інстанції, вказав, що суд повинен ретельно перевірити та надати власну правову оцінку з питання правомірності рішення Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 28 березня 2023 року №3, в контексті її ключових мотивів, зокрема (але не виключно) в частині висновків Кадрової комісії щодо дій прокурора ОСОБА_1 , які виразилися у продовженні управління автомобілем, від керування яким його було відсторонено в порядку, передбаченому статтею 266 КУпАП, а також щодо відсутності ініціативної поведінки з боку ОСОБА_1 щодо повноцінного проходження медичного огляду на стан сп`яніння шляхом застосування газоаналізуючого приладу та/або надання біологічних зразків для проведення їхнього дослідження.

Однак, на моє переконання, у повторному дослідженні судами першої та апеляційної інстанцій означених обставин не має сенсу, позаяк установлення судовим рішенням, яке набрало законної сили, відсутності самого факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статтею 130 КУпАП, свідчить про відсутність правової потреби в наданні оцінки висновкам кадрової комісії в аспекті зазначених Судом дій та поведінки позивача.

У вимірі спірних правовідносин вбачаю за доцільне відмітити, що «обґрунтовані» сумніви кадрової комісії про невідповідність прокурора вище названим критеріям повинні основуватись на належних та достатніх доказах, отриманих в установленому законом поряду та досліджених у своїй сукупності під час проведення співбесіди, а не на припущеннях, і тим більше, не за результатом оцінки вибіркових обставин, які мали місце впродовж усього часу проходження прокурором служби в органах прокуратури.

Коли йдеться про обрання стандарту доказування у процедурі атестації необхідно враховувати, що рішення кадрової комісії має вирішальне значення для подальшої кар`єри прокурора, позаяк саме від нього залежить, чи продовжить прокурор проходити службу в органах прокуратури.

Тому враховуючи наслідки, які може спричинити для прокурора рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, та беручи до уваги публічно-правову природу процедури атестації, слід віддати перевагу стандарту «поза розумним сумнівом» перед стандартом «баланс ймовірностей». Він означає, що у достовірності вини особи не повинно залишитися розумних сумнівів. Але це не означає, що сумнівів узагалі не має бути, але означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.

Підґрунтям стандарту «поза розумним сумнівом» є фундаментальна цінність суспільства - гірше осудити невинного, ніж дозволити винному уникнути покарання; відповідно суспільство, яке цінує добре ім`я і свободу кожного, не повинно засуджувати людину, коли є розумні сумніви в її винуватості.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини. Так, у параграфі 55 рішення ЄСПЛ від 15 лютого 2012 року у справі «Гриненко проти України» зазначається, що «при оцінці доказів Європейський Суд зазвичай застосовує стандарт доведення «поза всяким розумним сумнівом». Однак доведення повинно будуватися на сукупності досить надійних, чітких і послідовних припущень або аналогічних неспростовних презумпцій фактів».

Не заперечуючи, що кадрова комісія відповідно до своїх повноважень, мети і завдань, які стоять перед нею, керуючись власною оцінкою обставин, вправі засумніватися у відповідності прокурора критеріям професійної етики та(або) компетентності та(або) доброчесності, вважаю, що підстави для подібного висновку не повинні бути формальними чи декларативними.

Вважаю, що з рішення Шістнадцятої кадрової комісії не вбачається, що під час проведення співбесіди з позивачем члени комісії, на підставі належних доказів, установили умисне порушення позивачем норм прокурорської етики чи свідоме нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до органів прокуратури як складової органів правосуддя, а також допущення поведінки, що підриває авторитет правосуддя.

Узагальнюючи вказане погоджуюсь з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що рішення Шістнадцятої кадрової комісії від 28 березня 2023 року № 3 має протиправний характер, оскільки наведені у ньому висновки про невідповідність прокурора вимогам професійної компетентності, етики та доброчесності є необґрунтованими і такими, що зроблені без урахування усіх обставин, що мали значення для прийняття рішення.

При цьому, незважаючи на те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях посилались на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2022 року у справі № 440/14652/21 (де також оцінювались обставини складення протоколу про адміністративне правопорушення від 05 липня 2019 року), в якій предметом оскарження є інше рішення кадрової комісії стосовно ОСОБА_1 , правова оцінка обставинам у справі, що розглядається, та спірному рішенню Шістнадцятої кадрової комісії від 28 березня 2023 року № 3, надана судами правильно.

Тож зрештою приходжу до висновку про наявність достатніх правових підстав для залишення без задоволення касаційної скарги Офісу Генерального прокурора, до якої приєдналася Полтавська обласна прокуратура, та залишення без змін рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, які є предметом касаційного оскарження у справі № 440/5155/23.

Суддя Володимир СОКОЛОВ