Справа № 320/515/21
Суддя: Жук Р.В.
Дата ухвалення: 2025-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2025 року м. Київ справа №320/515/21

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виявилась у невиплаті позивачу у повному обсязі одноразової компенсації як інваліду ІІ групи;

- зобов`язати відповідача здійснити позивачу виплату як інваліду ІІ групи недоплаченої одноразової компенсації у розмірі 191835,00 грн.

ІІ. виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 вересня 2010 року нараховано та виплачено одноразову компенсацію учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, як інваліду 2 груші, в розмірі меншому 45 мінімальних заробітних плат, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Позивач вважає, що компенсація повинна була нарахоавна саме на момент виплати станом на 15.06.2020, мінімальна заробітна плата, згідно з положеннями статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлена на рівні 4 723,00 грн.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позовну заяву зазначив, що одноразова компенсація за шкоду, заподіяну здоров`ю нарахована та виплачена відповідно до Закону №796-ХІІ. Тому відповідач вважає, що діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.

ІІІ. Заяв (клопотання) учасників справи інші процесуальні дій у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.02.2021 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

30.03.2021 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Жуку Р.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.04.2024 прийнято до провадження справу, призначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Інших заяв чи клопотань учасниками справи до суду не подано.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно частини 2 статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини 2 статті 262 КАС України наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів судом встановлені відповідні обставини.

ОСОБА_1 перебував на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, категорії і, особа з інвалідністю II групи, та отримував компенсаційні виплати згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 вересня 2010 року у справі № 2-3030/2010, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30.11.2011 року позов задоволено. Визнано неправомірною відмову відповідача щодо невиплати позивачу одноразової компенсації, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, який став інвалідом 2 групи внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача одноразову компенсацію учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, як інваліду 2 груші, в розмірі 45 мінімальних заробітних плат, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На виконання рішення суду, відповідачем нараховано позивачу грошову компенсацію, як інваліду II групи, в розмірі 45 мінімальних заробітних плат на момент встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон України № 796-ХІІ), а саме: 20 700, 00 грн. Оскільки згідно довідки МСЕК сер.КИО-1 № 286214 від 24.10.2007 р., позивачу встановлена 2 група інвалідності з 17.10.2007 р.

Факт зарахування коштів на банківський рахунок позивача, згідно рішення суду від 17.09.201.0 року № 2-3030/2010 р. щодо виплати одноразової компенсації, позивач визнає.

28.08.2020 представник позивача звернувся до Управління соціального захисту населення Ірпінської міської ради із вимогою щодо сплати недоїмки по заборгованості з виплат по одноразовій горошковій компенсації позивачу, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом І групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, у розмірі 45 мінімальних заробітних плат.

Листом від 03.09.2020 року за №4204 Управління соціального захисту населення Ірпінської міської ради роз`яснило позивачеві, що виплата одноразової грошової компенсації інвалідам з числа учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС здійснюється відповідно до Порядку виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 р. №760, а її розмір врегульований постановою Кабінету Міністрів України від 14.05.2015 р. №285.

Позивач, не погодившись з діями відповідача, вважаючи, звернувся до суду з цим позовом.

V. Оцінка суду.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України від 28.02.1991 №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 48 Закону №796-ХІІ у редакції від 01.01.2007, що була чинною на момент встановлення позивачеві інвалідності, було передбачено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, виплачується в таких розмірах:

- інвалідам I групи - 60 мінімальних заробітних плат;

- інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат;

- інвалідам III групи - 30 мінімальних заробітних плат;

- дітям-інвалідам - 10 мінімальних заробітних плат;

- сім`ям, які втратили годувальника, - 60 мінімальних заробітних плат;

- батькам померлого - 30 мінімальних заробітних плат.

У разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у компенсаціях. Виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності чи втрати годувальника. Виплати, зазначені в цій статті, провадяться протягом одного місяця з дня встановлення інвалідності чи смерті потерпілого. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Разом з цим, на момент звернення позивача до Управління соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області стаття 48 Закону №796-ХІІ, якою визначено коло осіб, що мають право на одноразову грошову допомогу, та розмір останньої, має іншу редакцію.

Так, відповідно до статті 48 Закону №796-ХІІ у редакції Законів України від 31.12.2009 №1339-VIII, одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом з матеріалів справи, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 вересня 2010 року у справі № 2-3030/2010, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30.11.2011 року позов задоволено. Визнано неправомірною відмову відповідача щодо невиплати позивачу одноразової компенсації, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, який став інвалідом 2 групи внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача одноразову компенсацію учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, як інваліду 2 груші, в розмірі 45 мінімальних заробітних плат, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На виконання рішення суду Управління соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області 15.06.2020 року проведено нарахування одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров`ю внаслідок Чорнобильської катастрофи, в сумі 45 мінімальних заробітних плат, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильські АЕС, інваліду ІІ групи, з розрахунку мінімальної заробітної плати, яка визначалася на момент призначення 20700 грн.

Отже, оскільки статтю 48 Закону викладено у новій редакції, за нормами якої повноваження щодо визначення порядку виплати і розміру одноразової грошової компенсації за шкоду здоров`ю були делеговані Кабінету Міністрів України, та які неконституційними не визнавались, суд не вбачає підстав для тлумачення моменту виплати позивачеві зазначеної компенсації у інший спосіб.

Суд не вбачає підстав, які б вимагали надання позивачеві переваг у питанні нарахуванні і виплати одноразової компенсації у порівнянні з іншими особами, які мають право на тотожні пільги, чи підстав для виплати позивачеві зазначеної компенсації у розмірі, що не відповідає законодавству, зокрема, з розрахунку мінімальної заробітної плати, передбаченої Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як про це зазначає представник позивача у позовній заяві.

При цьому суд зазначає, що відповідно до абзацу 2 пункту 3 Положення про порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям за втрату годувальника, затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 31.12.1996 № 28 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.04.1997 за № 129/1932 у редакції, чинній на момент встановлення позивачеві інвалідності, виплата одноразової компенсації проводилася на підставі посвідчення 1 категорії, довідки регіональної міжвідомчої експертної ради про встановлення інвалідності, пов`язаної з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та відповідної заяви особи.

Тотожні вимоги щодо необхідності звернення з заявою, як умови для отримання одноразової компенсації, містить і чинний на момент звернення позивача до відповідача Порядок №760, пунктом 3 якого передбачено, що виплата одноразової компенсації здійснюється за єдиною заявою, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 № 1146 «Про вдосконалення механізму надання соціальної допомоги», поданою заінтересованою особою протягом шести місяців з дати встановлення інвалідності або смерті годувальника.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 № 1146 «Про вдосконалення механізму надання соціальної допомоги» постановлено Міністерству праці та соціальної політики до 01.10.2002 затвердити форму заяви для призначення всіх видів соціальної допомоги та підготувати рекомендації щодо відповідної організації роботи місцевих органів праці та соціального захисту населення.

Зміст наведених нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що лише за умови звернення особи з інвалідністю з відповідною заявою до органу соціального захисту населення виникає обов`язок нарахувати і виплатити одноразову грошову компенсацію за шкоду здоров`ю.

За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі втілено у змісті частини першої статті 58 Конституції України, відповідно до якої дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні від 09.02.1999 № 1-рп (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України виклав правовий висновок, відповідно до якого у частині першій статті 58 Конституції України дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзац другий пункту 2 мотивувальної частини цього Рішення).

Оскільки однією з умов отримання одноразової грошової компенсації за шкоду здоров`ю є волевиявлення особи, що реалізується шляхом звернення до уповноваженого органу із заявою встановленого зразка, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню той нормативно-правовий акт, що визначає порядок і розмір одноразової грошової компенсації станом на день звернення із заявою.

З огляду на те, що позивач звернувся 08.06.2010 до Управління соціального захисту населення Ірпінської міської ради Київської області з заявою встановленої форми про виплату одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, і фактично така виплата здійснена 15.06.2020, підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову компенсацію за втрату здоров`я як інваліду ІІ групи у розмірі 45 мінімальних заробітних плат згідно абзацу другого частини першої статті 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з розрахунку мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2020, як про це просить позивач, суд не вбачає.

Суд не може застосувати буквальне тлумачення рішення суду, викладеного у ухвалі апеляційного суду Київської області від 30.11.2011 року, оскільки таке тлумачення суперечить викладеним у цьому рішенні положенням законодавства, що регулювали спірні правовідносини на час їх виникнення.

Щодо недопустимості принципу звуження прав позивача та недопустимості зменшення розміру одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, варто зазначити наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 26.12.2011 року у справі № 1-42/2011 визначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

На думку Конституційного Суду України (справа № 1-4/2018), держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини. У рішенні від 07.07.1989 у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». У рішенні від 17.10.1986 р. у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

У рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення Суду від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії»).

Європейський суд з прав людини у рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися й передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Згідно з приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а відповідачами доведено належними і допустимими доказами правомірність своїх дій, відтак позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд на підставі наданих письмових доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

VІ. Судові витрати.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а доказів понесення ним витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 139, 246, 255, 292-297, 325, 382 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жук Р.В.