Справа № 761/5015/25
Суддя: Юзькова О. Л.
Дата ухвалення: 2025-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 761/5015/25
Провадження № 2-а/761/554/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 рокуШевченківський районний суд. Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Марінченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 звернулась до суду з даним адміністративним позовом, мотивуючі заявлені вимоги наступним. ОСОБА_1 , знаходячись 01.07.2024 в приміщенні Чернівецького обласного об`єднаного центру мобілізації в м. Чернівці Чернівецької області, відмовився від проходження медичного огляду за направленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 1134 від 01.07.2024. Таким чином, на думку відповідача, ОСОБА_1 порушив вимоги абзацу 3 ч .1 ст.22 Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 25.03.1992 № 2232-XII, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 від 05.07.2024 № 2841 на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. Разом з тим, постанова відповідача, на думку позивача, є незаконною, винесеною за відсутності складу адміністративного правопорушення, ОСОБА_1 не порушував правила військового обліку, як зазначено в постанові, та законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, оскільки законних підстав для проходження медичного огляду за направленням ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього не було: форма направлення, врученого ОСОБА_1 , не відповідала формі, визначеній чинним законодавством, ІНФОРМАЦІЯ_2 не взяло ОСОБА_1 на військовий облік перед направленням на медичний огляд, в приміщення Чернівецького обласного об`єднаного центру мобілізації в м. Чернівці Чернівецької області його доставили примусово та утримували там без законних підстав і в незаконний спосіб, можливості надати медичні документи членам ВЛК йому не надали. За таких обставин, представник позивача просить суд оскаржувану постанову скасувати.

Провадження у справі відкрито 06.02.2025, відповідно до положень ч. 4 ст. ст. 12, 260 КАС України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача або його представника, підтримав заявлені позовні вимоги, просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Правом на подачу відзиву на позов не скористався . Заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило.

Неявка відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, відповідно до вимог ст. 205 КАС України, не є перешкодою для розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріалами справи, дослідивши наявні докази та надавши їм відповідну оцінку, суд приходить до наступних висновків.

За змістом ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Встановлено, що 05.07.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 винесено постанову № 2841 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Зі змісту постанови вбачається, що громадянин ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, відмовився від проходження медичного огляду, знаходячись 01.07.2024 в приміщенні Чернівецького обласного об`єднаного центру мобілізації в м. Чернівці Чернівецької області, чим порушив вимоги абз. 3 ч .1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 25.03.1992 № 2232-XII, що призвело до порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовкута мобілізацію, вчиненого в особливий період.

Оскаржувана постанова винесена за наслідками розгляду протоколу від 01.07.2024 № 623 про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_1 .

Копія протоколу отримана позивачем у день його складення. У протоколі повідомлено останнього про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Копію постанови від 05.07.2024 року про накладення адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП позивачу не направлялась.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

За приписами ст. 77 КАС України, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, ч. 3 ст. 210 КУпАП передбачена відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку в особливий період.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За положеннями ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Таким чином, висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме правопорушення (у випадку його вчинення), повинне бути належним чином зафіксоване.

Відповідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Пунктом 1.2.розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402 в редакції, яка діяла станом на 01.07.2024, встановлено, що військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям. Військово-лікарська експертиза - це, зокрема:

медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військово-спортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби;

визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ.

Направлення для проходження медичного огляду, видане за формою, передбаченою додатком 14 до вказаного положення, видається тільки на військовослужбовців, які направляються на медичний огляд ВЛК з метою та в порядку, визначеними вказаним Положенням.

Організація медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби встановлена Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560.

Відповідно до п. 1 Порядку № 560 цей Порядок, зокрема, визначає організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби.

Згідно з п. 74 Порядку № 560 резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11.

Під час вручення направлення резервістам та військовозобов`язаним під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, а не військовослужбовцем, а тому видача направлення за формою, передбаченою додатком 14 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402 для проходження медичного огляду військовослужбовцями, позивачу є безпідставною.

При цьому направлення, вручене ОСОБА_1 , не відповідає формі направлення, визначеній додатком 11 до Порядку.

Вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду до відома ОСОБА_1 доведені не були.

У відповідності до п. 81 Порядку призов громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період здійснюють:

резервістів та військовозобов`язаних - районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

У разі призову резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період не за місцем їх перебування на військовому обліку такі особи перед призовом на військову службу беруться на військовий облік у районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, який здійснює їх призов. Відомості про взяття таких осіб на військовий облік вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів перед їх направленням на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку не в ІНФОРМАЦІЯ_4 (або ІНФОРМАЦІЯ_4 ), а в ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 перед направленням його на медичний огляд зобов`язаний був взяти ОСОБА_1 на військовий облік. Цього зроблено не було, отже і підстав для вручення направлення для проходження медичного огляду у ІНФОРМАЦІЯ_2 також не було.

Згідно п. 3 Порядку призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період проводиться незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.

Згідно ст. 33 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.

У відповідності до ст. 34 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Згідно ст. 35 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на загальному військовому обліку перебувають резервісти, а також військовозобов`язані, які не заброньовані за центральними та місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і закладами освіти незалежно від підпорядкування і форми власності на період мобілізації та на воєнний час.

Відповідно п.1. додатку 2 «Правила військового обліку» до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487, військовозобов`язані, зокрема, повинні:

перебувати на військовому обліку за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання - у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки,

прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для проходження медичного огляду,

проходити медичний огляд та лікування в закладах охорони здоров`я згідно з рішеннями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки тощо.

Повноваження керівників районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з набранням чинності Указом Президента України про оголошення (продовження) мобілізації та/або з отриманням розпорядження відповідного керівника обласного (ІНФОРМАЦІЯ_7 з визначеними строками та обсягами призову резервістів та військовозобов`язаних визначені п. 15 Порядку: ініціюють невідкладне проведення координаційної наради з метою визначення посадовим особам територіальних громад, керівникам правоохоронних органів (підприємств, установ, організацій за необхідністю), закладів охорони здоров`я завдань з організації та проведення заходів мобілізації, проведення призову резервістів та військовозобов`язаних на підпорядкованій адміністративній території; готують пропозиції до розпорядження голови (начальника) районної держадміністрації (військової адміністрації) щодо розгортання та організації роботи пунктів управління заходами мобілізації, груп контролю, дільниць оповіщення, створення груп оповіщення, організації медичних оглядів, потреби у матеріальних, фінансових ресурсах, відчуженні (вилученні) майна, приміщень, будівель, земельних ділянок, забезпечення автомобільним транспортом та пально-мастильними матеріалами в інтересах проведення заходів мобілізації; здійснюють розподіл обсягів призову (вилучення) мобілізаційних ресурсів між територіальними громадами, підприємствами, установами та організаціями; доставляють до виконавчих комітетів сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, підприємств, установ, організацій, управителів багатоквартирних будинків розпорядження начальника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки про проведення заходів оповіщення резервістів та військовозобов`язаних разом із повістками про їх виклик до такого центру; видають наказ керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки про призначення представників такого центру, уповноважених проводити перевірку військово-облікового документа (військово-облікового документа в електронній формі) в осіб чоловічої статі віком від 18 до 60 років та вручати повістки резервістам та військовозобов`язаним; організовують проведення уповноваженими представниками районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки перевірок в осіб чоловічої статі віком від 18 до 60 років військово-облікового документа (військово-облікового документа в електронній формі); здійснюють оповіщення резервістів та військовозобов`язаних у складі груп оповіщення, до складу яких залучаються представники структурних підрозділів районних, міських держадміністрацій (військових адміністрацій), виконавчих органів міських, селищних, сільських рад, підприємств, установ, організацій, представники районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки і поліцейські; звертаються до територіального органу (підрозділу) поліції для адміністративного затримання та доставлення до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення; вживають заходів разом з представниками територіальних органів (підрозділів) поліції до адміністративного затримання та доставляння до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки осіб, які відмовляються від отримання повісток або порушили правила військового обліку; здійснюють оформлення призову резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період; контролюють виконання заходів оповіщення, збору, призову та відправлення призваних на військову службу під час мобілізації громадян до місць проходження військової служби; інформують керівників районної, міської держадміністрації (військової адміністрації), обласного ( ІНФОРМАЦІЯ_7 про проблемні питання виконання заходів мобілізації, призову резервістів та військовозобов`язаних на адміністративній території та надають пропозиції щодо шляхів їх вирішення; беруть участь у координаційних нарадах щодо виконання заходів мобілізації, в обговоренні проблемних питань та шляхів їх вирішення; повідомляють територіальному органу (підрозділу) поліції про факти, які свідчать про вчинення кримінального правопорушення громадянами, які ухиляються від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Даний перелік є вичерпним.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, направити ОСОБА_1 для проходження медичного огляду керівник ІНФОРМАЦІЯ_2 мав право тільки у випадку оформлення його призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, взявши його перед тим на військовий облік, чого, як свідчать матеріали справи, зроблено не було. Право направити ОСОБА_1 для проходження медичного огляду в усіх інших випадках керівнику ІНФОРМАЦІЯ_2 чинне законодавство не дає.

Пунктом 69 Порядку встановлено, що особи, які не проходили медичний огляд або в яких закінчився строк дії рішення (постанови) про придатність до військової служби, направляються на військово-лікарську комісію.

Громадяни України, які перебувають на військовому обліку та з набранням чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, прибули до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх облікових даних (адреси місця проживання, номерів засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інших персональних даних), на медичний огляд не направляються. На медичний огляд громадяни, які уточнили свої облікові дані, викликаються повісткою.

Пунктом 3.5 розділу 3 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402 встановлено, що військовозобов`язаний під час проведення медичного огляду зобов`язаний надати членам ВЛК ТЦК та СП медичну карту амбулаторного хворого за формою № 025/о, затвердженою наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974 (далі - форма № 025/о), виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, якщо така інформація відсутня в ЕСОЗ.

В Постанові зазначено, що ОСОБА_1 відмовився від проходження медичного огляду, знаходячись 01.07.2024 в приміщенні Чернівецького обласного об?єднаного центру мобілізації в м. Чернівці Чернівецької області. При цьому не вказано, на якій підставі він там знаходився.

Докази того, що ОСОБА_1 була видана повістка для оновлення даних або отримання направлення для проходження медичного огляду в матеріалах справи відсутні. Облікові дані ним були уточнені вчасно, 26.06.2024.

Про факт утримання, неможливості надати медичні документи, перебування на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 вказав і в протоколі про адміністративне правопорушення від 01.07.2024 № 623 і в Акті про відмову від проходження військово-лікарської комісії від 01.07.2024.

В оскаржуваній Постанові і в протоколі про адміністративне правопорушення від 01.07.2024 № 623 зазначено: «Своїми протиправними винними діями (бездіяльністю) ОСОБА_1 порушив вимоги абзацу 3 ч .1 ст .22 Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 25.03.1992 N?2232-XII, що призвело до порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовкута мобілізацію, вчиненого в особливий період».

Ні в Постанові, ні в протоколі не конкретизовано, в чому саме було виражено порушення ОСОБА_1 абзацу третього частини 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також відсутні докази такого порушення, натомість посилання на норму права, яку порушив ОСОБА_1 , відмовившись від проходження медичного огляду, і в Постанові, і в протоколі відсутні.

Положеннями ст. 129 Конституції України проголошено основні засади здійснення судочинства, серед яких змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/ 2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, у тому числі, й закріпленої в статті 62Конституції України презумпції невинуватості.

Відповідна позиція Конституційного Суду України узгоджується з правовими позиціями Європейського Суду з прав людини, практика якого при розгляді справ судами в обов`язковому порядку використовується як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Зокрема, в рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», Європейський Суд зазначив, що презумпція невинуватості насамперед є процесуальною гарантією у кримінальних справах, але сфера застосування цього принципу значно ширша: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин. Презумпція невинуватості є одним із аспектів справедливого судового розгляду.

Практика Європейського Суду вказує на те, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

У справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v.Russia», рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v.Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд управі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», оскільки не випливає зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

За обставин встановлених під час розгляду справи, беручи до уваги відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, наявні підстави для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Згідно з ч. 1 ст. 132КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 статті 139КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, які не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2,5,6,9,20,72,77,90,132-134,242,244-246,257-263,286 КАС України, ст.ст. 210,247,251 КУпАП, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 від 05.07.2024 № 2841 про притягнення ОСОБА_1 (народився ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАПдо адміністративної відповідальності скасувати.

Провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ,) судовий збір в розмірі 484 грн. 48 коп.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: