Справа № 2а-7421/11
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2а-7421/11 Суддя першої інстанції: Казидуб О.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Епель О.В.

Карпушової О.В.,

При секретарі: Масловській К.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2011 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Придніпровського районного суду міста Черкаси з позовом до Черкаської міської ради (далі - відповідач, Черкаська міськрада) про:

- визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міськради від 03.11.2011 №3-292 «Про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватному підприємцю ОСОБА_1 під розміщення магазину по АДРЕСА_1 , біля перехрестя зі спуском Б. Хмельницького»;

- зобов`язання Черкаської міськради протягом місяця з дня набрання судовим рішенням чинності розглянути на сесії проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватному підприємцю ОСОБА_1 під розміщення магазину по АДРЕСА_1 , біля перехрестя зі спуском Б. Хмельницького, і прийняти відповідне вмотивовані рішення з цього питання.

Постановою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 16.02.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2013, позов задоволено повністю.

Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 16.04.2024 заяву ФОП ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання повернуто без розгляду.

Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 19.12.2024 відмовлено у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_1 про визнання поважними причини пропуску строку звернення до виконання виконавчого документу та поновлення пропущеного строку пред`явлення до виконання виконавчого листа №2а-7421/11 щодо боржника Черкаської міськради.

У січні 2025 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду міста Черкаси із заявою у порядку ст. 383 КАС України, в якій просив визнати протиправною бездіяльність Черкаської міськради щодо невиконання постанови Придніпровського районного суду міста Черкаси від 16.02.2012 у справі №2а-7421/2011 стосовно розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватному підприємцю ОСОБА_1 під розміщення магазину по АДРЕСА_1 , біля перехрестя зі спуском Б. Хмельницького.

Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21.01.2025 заяву повернуто заявникові на підставі ч. 5 ст. 383 КАС України.

Такий висновок суду обґрунтований тим, позивач звернувся із вказаною заявою поза межами встановленого ч. 4 ст. 383 КАС України десятиденного строку, виконавчий лист у цій справі не перебуває на примусовому виконанні, а також до цієї заяви не додано документа про сплату судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано, що за усталеною практикою Верховного Суду бездіяльністю є триваючи пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, що унеможливлює твердження про пропуск строку звернення до суду. Зазначає, що спірною ухвалою суд фактично позбавив позивача права на судовий захист. Наголошує, що саме після ухвалення Шостим апеляційним адміністративним судом постанови від 30.09.2024 у справі №580/11478/23 позивач звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду 02.01.2025, який повернув указану заяву ФОП ОСОБА_1 , зазначивши про необхідність звернення із нею до Придніпровського районного суду міста Черкаси, який, як вже було зазначено вище, позбавив оскаржуваною ухвалою права позивача на судовий захист. Підкреслює, що існування двох взаємовиключних судових рішень щодо спірної ситуації порушують права позивача та нівелюють інститут обов`язковості судового рішення, виконання якого є завершальною стадією судового процесу. Зауважує, що внаслідок пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання позивач позбавлений виконати вимоги пунктів 7 і 8 частини 2 статті 383 КАС України під час подання відповідної заяви. Окрім цього наголошує, що всупереч висновків суду законодавець не передбачає справляння судового збору за подання заяви у порядку ст. 383 КАС України.

У відзиві на апеляційну скаргу Черкаська міськрада просить відмовити в її задоволенні у повному обсязі та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Свою позицію обґрунтовує тим, що позивачем без поважних причин було пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, у той час як він достеменно знав про те, що рішення суду від 06.06.2013 не виконується. Звертає увагу, що при розгляді заяви у порядку ст. 383 КАС України обов`язково підлягають з`ясуванню обставини виконання судового рішення у примусовому порядку, а не обставини невиконання судового рішення у добровільному порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - зміні, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

Згідно ч. 4 ст. 383 КАС України заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

За правилами ч. 5 ст. 383 КАС України у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам, а також у разі подання заяви особою, яка відповідно до частини шостої статті 18 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, така заява ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.

Отже, за загальним правилом заяву може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, однак не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду. Недотримання вимог, зокрема, щодо строку подання такої заяви, є підставою для її повернення.

Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами ст. 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача. Застосування судом до суб`єкта владних повноважень заходів процесуального впливу можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.12.2021 у справі № 9901/235/20 зазначила, що із змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою.

Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Матеріали справи свідчать, що, попри те, що рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси у цій справі набрало законної сили 06.06.2013, із заявою про видачу виконавчого листа ФОП ОСОБА_1 звернувся лише 05.04.2024, тобто більш ніж через десять років після набрання законної сили судовим рішенням.

Також, хоча ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси від 16.04.2024 про повернення без розгляду вперше поданої у квітні 2024 року заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання ФОП ОСОБА_1 отримав 06.05.2024, вдруге із такою заявою та усунутими її недоліками позивач звернувся лише 03.12.2024. До того ж ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси від 19.12.2024, якою відмовлено у задоволенні вказаної заяви, ФОП ОСОБА_1 хоча й оскаржив в апеляційному порядку, однак вимоги ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2025 про залишення апеляційної скарги без руху, копію якої отримав 06.02.2025, позивач станом на 18.02.2025 не усунув, у зв`язку з чим ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2025 апеляційну скаргу було повернуто скаржнику.

Крім іншого, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №580/11478/23, якою скасовано рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07.06.2024 та закрито провадження у справі із роз`ясненням, що ФОП ОСОБА_1 може звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, ухвалена 30.09.2024.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, із заявою у порядку ст. 383 КАС України позивач вперше звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду 02.01.2025.

Отже, будучи обізнаним про тривале незабезпечення виконання відповідачем рішення суду у справі №2а-7421/11, позивач почав ініціювати процедури його примусового виконання та контролю за таким виконанням більше ніж через 10 років з часу набрання судовим рішенням у згаданій справі законної сили.

Викладене дає підстави погодитися з позицією суду першої інстанції про те, що позивач без поважних причин пропустив встановлений ч. 4 ст. 383 КАС України десятиденний строк, а також присічний передбачений цією нормою строк звернення із такою заявою - не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду, адже такий строк завершився 07.06.2016, як зазначено у виконавчому листі №2а-7421/11. При цьому, як вже було зазначено вище, ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 19.12.2024, яка набрала законної сили, у поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання було відмовлено.

Указані встановлені вище обставини та аналіз змісту поданої позивачем у порядку ст. 383 КАС України заяви також свідчить про правильність висновків суду першої інстанції про її невідповідність вимогам п. п. 7, 8 ч. 2 ст. 383 КАС України, адже у ній відсутні відомості про день пред`явлення виконавчого листа до виконання (п. 7) та про хід виконавчого провадження (п. 8).

Водночас, як вже неодноразово було наголошено вище, за позицією Верховного Суду тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України. Разом з тим, як свідчать матеріали справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, можливості з примусового виконання рішення позивач не використовував протягом більше ніж 10 років.

Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, прийшов до правильного висновку про невідповідність поданої позивачем заяви вимогам п. п. 7, 8 ч. 2 та ч. 4 ст. 383 КАС України, що має своїм наслідком повернення такої в силу приписів абз. 2 ч. 5 ст. 383 КАС України.

Однак, обґрунтовуючи свою позицію також й тим, що всупереч п. 9 ч. 2 ст. 383 КАС України до поданої позивачем заяви останнім не додано документ про сплату судового збору, суд першої інстанції не врахував такого.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 383 КАС України у такій заяві зазначається документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір» (далі - Закон).

Згідно ст. 1 Закону судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

За правилами ч. 1 ст. 3 закону судовий збір справляється, серед іншого, за подання до суду іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Таке формулювання вказує на те, що за подання усіх заяв, які передбачені процесуальним законом, підлягає справлянню судовий збір.

Оскільки заява «про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду» передбачена процесуальним законом (ст. 383 КАС України), то за змістом ч. 1 ст. 3 Закону за її подання підлягає сплаті судовий збір.

Розміри ставок судового збору передбачено статтею 4 Закону.

Водночас, ставка судового збору за подання заяви в порядку статті 383 КАС України статтею 4 Закону не передбачена.

Таким чином, передбачена ст. 383 КАС України заява хоч і віднесена до числа об`єктів справляння судового збору, однак відсутність у Законі відповідної ставки виключає можливість вимагати його сплати від позивача, що дозволяє зробити висновок про те, що за подання такої заяви судовий збір не підлягає сплаті.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 15.04.2025 у справі № 620/17733/23, що прийнята пізніше ніж постанови Верховного Суду від 27.06.2019 у справі №807/220/18, від 25.06.2020 у справі №0240/2226/18-а, на які посилався суд першої інстанції.

З урахуванням наведеного оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає зміні у мотивувальній частині шляхом виключення з неї такої підстави для повернення поданої позивачем заяви як ненадання останнім документа про сплату судового збору.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлені вище обставини правильності за своєю суттю постановленої судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, однак помилковості її висновків про необхідність надання позивачем до заяви документа про сплату судового збору, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни її мотивувальної частини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення неправильно застосовані норми матеріального права, у зв`язку з цим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а ухвалу суду - змінити у мотивувальній частині.

Керуючись ст. ст. 242-244, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 383 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21 січня 2025 року - змінити у мотивувальній частині.

В іншій частині ухвалу Придніпровського районного суду міста Черкаси від 21 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 КАС України.

Повне рішення виготовлено 01 липня 2025 року.

Суддя-доповідач: В.В. Файдюк

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова