Справа № 640/22579/19
Суддя: М.Я. САВОНЮК
Дата ухвалення: 2025-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Кропивницький Справа № 640/22579/19

провадження № 2-іс/340/123/25

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Савонюка М.Я., за участю секретаря судового засідання Мацько В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника Офісу Генерального прокурора Леонтенко М.М.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України (далі відповідач 1), Генерального прокурора України (далі відповідач 2) із позовною заявою, у якій просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 17.10.2019 №1118ц про звільнення його з посади заступника начальника управління представництва інтересів держави в суді Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

- поновити його на посаді заступника начальника Департаменту представництва інтересів держави в суді начальника управління організації представництва Генеральної прокуратури України з 19.10.2019;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19.10.2019 по день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 19.09.2005 працював у Генеральній прокуратурі України на різних посадах. 18.10.2016 був призначений на посаду заступника начальника управління представництва інтересів держави в суді Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах.

Наказом Генерального прокурора від 17.09.2019 №54шц Департамент підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України був ліквідований. Натомість утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Департамент представництва інтересів держави в суді. Установлено у штатному розписі новоутвореного департаменту за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 69 одиниць з відповідним фондом заробітної плати. Також утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Управління підтримання публічного обвинувачення в суді штатною чисельністю 51 одиниця. З даним наказом позивач був ознайомлений 19.09.2019, про майбутнє попередження його повідомлено не було.

Вказує, що оскільки замість Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах утворено два нові структурні підрозділи без зміни кола їх функціональних повноважень та завдань, мав усі підстави для переміщення або призначення на адміністративну посаду в Департаменті представництва інтересів держави в суді або на будь-яку іншу вакантну посаду в Генеральній прокуратурі, що відповідає його кваліфікації.

Натомість наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №1118ц його було звільнено з посади заступника начальника управління представництва інтересів держави в суді Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 18.10.2019.

Із вказаним наказом про своє звільнення не згоден, оскільки підстави для його видання відсутні. Генеральним прокурором порушено частину 2 статті 19, статей 22, 43, 59 Конституції України, статей 42, 49-2 КзПП України, статті 11 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, свавільно використано свої повноваження стосовно працівників Генеральної прокуратури України, які не подали заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора.

Зауважує, що наявність у пункті 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» двох окремих підстав звільнення покладає на роботодавця обов`язок зазначення в наказі про звільнення конкретної підстави, визначеної цим пунктом, однак у спірному наказі підставу звільнення не конкретизовано, а посилання на підпункт 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не уточнює підстав його звільнення, оскільки Генеральна прокуратура України не ліквідовувалася та не реорганізовувалася.

Наголошує, що неподання ним заяви Генеральному прокурору про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір пройти атестацію, строк подачі якої в Законі не визначений, не могло бути підставою його звільнення на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» до прийняття рішення про ліквідацію Генеральної прокуратури України. Тим більше, що фактичного скорочення кількості посад працівників не відбулося.

З огляду на наведене вважає своє звільнення незаконним. Вважає, що має бути поновлений на посаді заступника начальника Департаменту представництва інтересів держави в суді начальника управління організації представництва Генеральної прокуратури України.

З цих підстав просить позов задовольнити.

21.11.2019 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі, постановлено здійснити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, витребувано у відповідача докази по справі.

29.10.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу №640/22579/19 прийнято до свого провадження суддею Клименчук Н.М. Постановлено здійснювати розгляд одноособово в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Законом України від 13.12.2022 №2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон №2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

На виконання положень пункту 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України №2825-IX Окружним адміністративним судом міста Києва скеровано за належністю матеріали адміністративної справи №640/22579/19 до Кіровоградського окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 головуючим суддею по розгляду справи №640/22579/19 визначено суддю Савонюка М.Я.

Ухвалою суду від 18.03.2025 адміністративну справу №640/22579/19 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Генерального прокурора України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, прийнято до свого провадження. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Розгляд адміністративної справи №640/22579/19 розпочато спочатку. Підготовче засідання у справі призначено на 15 квітня 2025 року о 10 год. 00 хв. в залі судових засідань №7 Кіровоградського окружного адміністративного суду (м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна, 40).

Представник Офісу Генерального прокурора надав суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

На обгрунтування заперечень зазначив, що позивача звільнено на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за відсутністю необхідного подання у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим проти атестацію. При цьому, норми Закону України "Про прокуратуру" є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню, а доводи позивача щодо протиправності його звільнення з посади в порушення Кодексу законів про працю України та невідповідності окремих положень Конституції є необґрунтованими.

Вказує, що оскільки позивач на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX (далі Закон №113-IX), який набрав чинності 25.09.2019, займав адміністративну посаду у Генеральній прокуратурі України, тому міг бути переведений на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора лише у разі успішного проходження ними атестації, проведеної згідно поданої Генеральному прокурору України відповідної заяви.

На виконання зазначених вимог Закону №113-ІХ Генеральним прокурором видано наказ «Про затвердження Порядку проходження прокурорами атестації» від 03.10.2019 №221 (далі Порядок №221), а також наказ «Про затвердження Порядку роботи кадрових комісій» від 17.10.2019 №233 (далі Порядок №233), які були оприлюднені на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України.

Однак Позивач правом подати заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації не скористався, що є самостійною підставою для звільнення з посади прокурора.

З цих підстав просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

10.04.2025 подав суду клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

11.04.2025 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відео-конференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів.

15.04.2025 позивач через підсистему «Електронний суд» подав заяву про зміну підстав позову, у якій зазначає, що повністю підтримує заявлені позовні вимоги та наведені у позовній заяві підстави позову. Поряд з цим, вказує, що Рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(II)/2023 (справа щодо гарантій незалежності прокурора) визнано таким, що не відповідає Конституції України пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX.

Наголошує, що оскільки пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» визнано неконституційним, тому до спірних відносин слід застосовувати частину 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, що передбачає необхідність попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці, чого відповідачами зроблено не було.

Крім цього, Рішенням Конституційного Суду України від 18.12.2024 №11-р(II)/2024 визнано таким, що не відповідає Конституції України пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII зі змінами. Відтак, його звільнення відбулося на підставі неконституційної норми закону.

Просить суд задовольнити позовні вимоги з урахуванням доповнених підстав згідно цієї заяви.

15.04.2025 протокольною ухвалою розгляд справи відкладено до 09.05.2025.

08.05.2025 представник Офісу Генерального прокурора подала суду додаткові пояснення у справі, у якій вказує на безпідставність наведених позивачем у заяві про зміну підстав позову доводів. Зауважує, що на дату видання Генеральним прокурором спірного наказу про звільнення позивача (17.10.2019) з посади заступника начальника управління представництва інтересів держави в суді Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX та пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» були чинними.

Звертає увагу, що у пункті 2 резолютивної частини рішення від 01.03.2023 №1-р(II)/2023 Конституційний Суд України вказав, що положення пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Також, рішенням Конституційного Суду № 11-р(II)/2024 від 18.12.2024 пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Положення пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» втрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

З посиланням на частину 2 статті 152 Конституції України та статтю 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 №2136-VIII зазначає, що спірні правовідносини виникли та припинились до прийняття вказаних рішень Конституційного Суду України і вони не містять положень, які б поширювали їх дію на правовідносини, що виникли до набрання ними чинності, тому на спірні правовідносини не впливають. При цьому, визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними.

09.05.2025 ухвалою суду змінено назву відповідача Генеральну прокуратуру України на Офіс Генерального прокурора. Відкладено підготовче засідання у справі №640/22579/19 до 29.05.2025. Продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

12.05.2025 представник Офісу Генерального прокурора подала суду додаткові пояснення щодо забезпечення представництва Офісу Генерального прокурора у даній справі.

28.05.2025 позивач подав суду додаткові письмові пояснення у зв`язку із запереченнями представника Офісу Генерального прокурора на його заяву про зміну підстав позову, у якій більш детально конкретизує доводи та обґрунтування, зазначені у заяві про зміну підстав позову, а також наводить свої аргументи на спростування тверджень представника відповідачів.

29.05.2025 протокольною ухвалою суду прийнято до розгляду заяву позивача від 15.04.2025 про зміну підстав позову, закрито підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті на 25.06.2025.

У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну підстав позову та письмових додаткових пояснень. Додатково вказав, що процедуру звільнення щодо нього відповідачем проведено не було, посаду у новоствореному Департаменті представництва інтересів держави в суді також не було запропоновано. При цьому, фактично ні ліквідації, ні реорганізації Генеральної прокуратури не відбулось, як і скорочення кількості штатних одиниць. З дати видачі наказу про ліквідацію Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах до дати звільнення перебував у ситуації правової невизначеності. Наполягає на врахуванні судом під час розгляду справи рішень Конституційного Суду України від 18.12.2024 №11-р(II)/2024 та від 01.03.2023 №1-р(ІІ)/2023.

Представник Офісу Генерального прокурора у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях.

Заслухавши представників сторін по справі, установивши фактичні обставини справи, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що Наказом Генерального прокурора України від 18.10.2016 №1389-ц ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Управління представництва інтересів громадян або держави в суді Департаменту підтримання державного обвинувачення та представництва інтересів громадян або держави в судах Генеральної прокуратури України (т.2 а.с. 162).

31.01.2018 Департамент перейменовано у Департамент підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України (т.2 а.с. 167).

Згідно Розподілу обов`язків між керівництвом Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах та його управлінь, затвердженого заступником Генерального прокурора 27.02.2019, заступник начальника управління представництва інтересів держави в суді Гнатюк М.М. сприяє начальнику управління у забезпеченні належної організації роботи відділів організації представництва в регіонах та представництва при виконанні судових рішень, контролює виконання працівниками цих відділів наказів, завдань і доручень керівництва Генеральної прокуратури України та Департаменту, заходів, передбачених планами роботи, рішеннями нарад у керівництва Генеральної прокуратури України, Департаменту й управління; забезпечує контроль за своєчасним і якісним опрацюванням позовних заяв, апеляційних скарг, висновків про відсутність підстав для оскарження рішень апеляційних судів, інших процесуальних документів, що надходять від регіональних прокуратур; вивчає підготовлені відділами організації представництва в регіонах та представництва при виконанні судових рішень аналітичні документи, контролює організацію та виконання заходів, наведених у висновках і пропозиціях (т.1 а.с. 75-84)

Наказом Генерального прокурора від 17.09.2019 №54шц з метою удосконалення організації роботи Генеральної прокуратури України, керуючись статтями 8, 9 та 14 Закону України "Про прокуратуру", ліквідовано у структурі та у штатному розписі Генеральної прокуратури України Департамент підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах; його загальну штатну чисельність 143 одиниці з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Генеральної прокуратури України; утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Департамент представництва інтересів держави в суді у складі таких підрозділів: Управління організації представництва та Управління організації участі прокурора в суді; установлено у штатному розписі новоутвореного департаменту за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 69 одиниць з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі з перелічених далі посад; утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Управління підтримання публічного обвинувачення в суді у складі відділу забезпечення підтримання публічного обвинувачення, відділу організації підтримання публічного обвинувачення; установлено у штатному розписі новоутвореного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 51 одиницю з відповідним фондом заробітної плати; внесені відповідні зміни до наказів Генерального прокурора України від 16.07.2015 №55-шц та №56-шц (т.1 а.с. 85-88).

Згідно із Списком працівників Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України, посади яких ліквідовано наказом Генерального прокурора від 17.09.2019 №54-шц, є ліквідованою посада заступника начальника управління представництва інтересів держави в судах, яку обіймав ОСОБА_1 (т.1 а.с. 91-92).

Наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №1118ц керуючись статтею 9, пунктом 2 частини другої статті 41 Закону України "Про прокуратуру", підпунктом 1 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління представництва інтересів держави в суді Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 18.10.2019 (т.1 а.с. 35).

Вважаючи наказ Генерального прокурора від 17.10.2019 №1118ц протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом статей 2, 5-1 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 (далі - КЗпП України) право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України від 14.10.2014 №1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон №1697-VII, в редакцій, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 4 Закону №1697-VII установлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 16 Закону №1697-VII незалежність прокурора забезпечується: особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Отже, порядок звільнення прокурора з посади визначено спеціальним законодавством, в той час, як трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Вказану правову позицію неодноразово висловлено Верховним Судом, зокрема у постановах від 31.01.2018 у справі №803/31/16, від 30.07.2019 у справі №804/406/16, від 08.08.2019 у справі №813/150/16.

Законом №113-IX, який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону №1697-VII були внесені зміни.

Статтею 14 Закону №1697-VII у зв`язку із внесенням до неї змін Законом №113-IX передбачено скорочення кількості прокурорів органів прокуратури. Зокрема, змінами, унесеними законодавцем, установлено, що загальна чисельність прокурорів органів прокуратури становить не більше 10000 осіб. Приведення у відповідність із вимогами статті 14 Закону України "Про прокуратуру" кількісного складу органів прокуратури здійснюється, крім іншого, шляхом проведення атестації на виконання вимог Закону №113-IX.

У тексті Закону №1697-VII слова "Генеральна прокуратура України", "регіональні прокуратури", "місцеві прокуратури" замінено відповідно словами "Офіс Генерального прокурора", "обласні прокуратури", "окружні прокуратури".

Згідно з пунктами 6, 7 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Пунктом 10 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-IX установлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Згідно з пунктом 11 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.

Пунктом 14 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX встановлено, що графік проходження прокурорами атестації встановлює відповідна кадрова комісія. Атестація проводиться прозоро та публічно, у присутності прокурора, який проходить атестацію. Перебіг усіх етапів атестації фіксується за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису.

На виконання вимог Закону №113-IX наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221 затверджено Порядок №221 (в редакції на дату виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 розділу 1 Порядку №221 атестація прокурорів - це встановлена розділом II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX і цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

За приписами пунктів 9, 10 розділу І Порядку №221 атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 цього Порядку.

Заява, вказана у пункті 9 розділу І цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини у цій справі виникли з підстав неподання позивачем у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, а також звільнення його з посади в органах прокуратури за вказаних підстав.

Пунктом 19 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-IX визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Посилання у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ на нормативний припис як на підставу для звільнення прокурора на пункт 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" (№1697-VII), містить інший зміст положень цієї статті, які визначають «Загальні підстави для звільнення прокурорів», визначені Законом №1697-VII, який прийнятий у часі раніше, а саме 14.10.2014 (набрав чинності 15.07.2015).

Прокурор відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (чинної на дату видачі спірного наказу) звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Таким чином, посилання на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII і посилання в пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, які передбачають законодавче регулювання підстав і умов звільнення прокурорів, має місце ситуація, коли на врегулювання цих правовідносин претендують декілька правових норм, які відмінні за своїм змістом і містяться в різних законах.

Порівнюючи співвідношення правових норм Закону №1697-VII і Закону №113-ІХ, які визначають загальні підстави і умови, за яких можливе звільнення прокурорів, можна сказати, що вони не суперечать одна одній, кожна з них має відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин.

Існування Закону №1697-VII та Закону №113-ІХ, які претендують на застосування до спірних правовідносин, були прийняті в різний час. Так, Закон №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14.10.2014 (набрав чинності 15.07.2015), а Закон №113-ІХ, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19.09.2019 (набрав чинності 25.09.2019, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто, Закон №113-ІХ який визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше.

Оскільки, Закон №113-ІХ визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним законом до спірних правовідносин. Тому пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, який визначає загальні підстави для звільнення, не є застосовним у розв`язанні спірних правовідносин щодо оскарження наказу про звільнення з посади прокурора.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 №5-рп(II)/2020 до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): "закон пізніший має перевагу над давнішим" (lex posterior derogat priori) - "закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali) - "закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим" (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Використовуючи згаданий принцип верховенства права (правовладдя), можна зробити висновок, що до спірних правовідносин застосованим є пункт 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятий пізніше у часі, а отже, згідно правилу конкуренції правових норм, має перевагу над загальним Законом №1697-VII.

Таким чином, у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону №113-ІХ.

Верховний Суд у постановах від 26.11.2020 справі №200/13482/19-а, від 24.09.2021 у справі №140/3790/19, від 29.09.2021 у справі №640/24727/19, від 08.10.2019 у справі №804/211/16 зазначив, що аналіз положень абзацу першого пункту 19 Закону №113-IX дає підстави для висновку про те, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неподання прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення.

Спірний наказ містить посилання на норму законодавства, що передбачає звільнення позивача з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII внаслідок неподання останнім заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Тому з 25.09.2019 саме Закон №113-IX поширювався на правовідносини між ОСОБА_1 і відповідачами, оскільки має перевагу над загальним Законом №1697-VII.

При цьому, наявності такої умови для звільнення з посади прокурора як прийняття рішення про ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури положеннями пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не передбачено.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду від 10.02.2022 у справі №640/25945/19, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Разом з цим, судом установлено та позивачем не заперечується факт неподання у порядку, визначеному чинним законодавством заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора, яка б містила відомості про намір пройти атестацію, згоду на обробку персональних даних та на застосування процедур і умов проведення атестації.

Також суд враховує, що положення Закону №113-IX на день їх виконання відповідачем і прийняття спірного наказу були чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися. Так само були чинними і положення Порядку №221, а тому правові підстави для їх незастосування відсутні.

Суд приймає до уваги, що Рішенням Конституційного Суду України від 18.12.2024 №11-р(II)/2024 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами.

У своєму рішенні у пункті 4 Конституційний Суд України сформулював низку юридичних позицій, а саме:

- незалежність прокурорів не є прерогативою або наданим привілеєм, а є гарантією справедливого, неупередженого та ефективного здійснення ними своїх повноважень (своєї діяльності) (абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26.03.2020 N 6-р/2020);

- за новим українським конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя. На це вказує, зокрема, стаття 131-1 Конституції України; те, що прокуратура належить до української системи правосуддя, опосередковано випливає також із того припису Конституції України, відповідно до якого саме в системі правосуддя згідно із законом утворюються та діють органи та установи, що провадять стосовно суддів і прокурорів рівнозначно - їх добір, професійну підготовку, оцінювання та розгляд справ щодо їх дисциплінарної відповідальності (частина десята статті 131) (третє, четверте речення абзацу першого, друге речення абзацу другого підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 18.06.2020 N 5-р (II)/2020);

- звільнення прокурора з посади можливе лише за наявності правомірних підстав, визначених законом, що регулює його статус (перше речення абзацу п`ятого підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 02.10.2024 N 9-р (I)/2024).

Також, Конституційний Суд України вказав, що пункт 9 частини 1 статті 51 Закону №1697 зі змінами, визнаний неконституційним, утрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Таким чином, з урахуванням приписів Конституції України, Закону України "Про Конституційний Суд України" та рішення Конституційного Суду України від 18.12.2024 №11-р (II)/2024 слідує, що положення пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII, визнані неконституційними і втрачають свою чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 18.06.2025.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14.12.2000 (справа№1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 №2136-VIII дає підстави для висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 №4819/49/19.

За таких підстав, оскільки спірні правовідносини виникли та припинились до прийняття рішення Конституційного Суду України від 18.12.2024 №11-р (II)/2024 та вказане рішення не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, воно на спірні правовідносини не впливає, оскільки наказ Генерального прокурора про звільнення позивача з посади заступника начальника управління представництва інтересів держави в суді Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури був виданий 17.10.2019.

За таких обставин рішення Конституційного Суду України від 18.12.2024 №11-р (II)/2024 не може вплинути на правовідносини, що виникли до його прийняття. До того ж, воно не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалі від 10.02.2025 у справі №160/5839/20, у якій Верховний Суд відмовив позивачу в перегляді судових рішень з підстав прийняття Конституційним Судом України рішення від 18.12.2024 №11-р (II)/2024 у справі №3-157/2023 (290/23) про визнання неконституційним пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII.

Суд відхиляє посилання позивача на правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 10.12.2024 у справі №240/19209/21 стосовно застосовання закону до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України про його неконституційність, адже предметом спору у цій справі було рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи, тому зазначена постанова не стосується спірних правовідносин і прийнята за інших обставин справи.

Аналогічна позиція наведена Верховним Судом в ухвалі від 19.05.2025 у справі №240/19663/23.

Крім цього, Конституційний Суд України при ухваленні Рішення від 24.12.1997 № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що «закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю» (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини).

У межах спірних правовідносин суд керується положеннями статті 152 Конституції України та статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» та вважає, що рішення Конституційного Суду України від 18.12.2024 №11-р (II)/2024 підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли після його ухвалення.

Стосовно доводів позивача щодо не попередження про майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів слід зазначити, що згідно з пунктом 6 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" (ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Суд приймає до уваги, що Конституційний Суд України Рішенням від 01.03.2023 №1-р(ІІ)/2023 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 6 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX.

Водночас, за змістом цього Рішення, пункт 6 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 01.03.2023.

Знову ж таки, вказане рішення Конституційного Суду України не може вплинути на правовідносини, що виникли до його прийняття, що має місце у даній справі.

Ураховуючи викладене, наказ Генерального прокурора від 17.10.2019 №1118ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління представництва інтересів держави в суді Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» виданий в межах повноважень, у спосіб та у порядку, визначених чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні.

Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення, то в цій частині теж слід відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 липня 2025 року.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідачі:

Офіс Генерального прокурора (, вулиця Різницька, будинок 13/15, місто Київ, 01011);

Генеральний прокурор (вулиця Різницька, будинок 13/15, місто Київ, 01011).

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду М.Я. САВОНЮК