Справа № 620/2037/25
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2037/25 Суддя першої інстанції: Соломко І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Епель О.В.

Карпушової О.В.

При секретарі: Масловській К.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Державного підприємства «Національні інформаційні системи» (далі - відповідач, ДП «НАІС») про:

- визнання протиправною бездіяльності ДП «НАІС», що полягає в тому, що після того, як було отримано від Господарського суду Чернігівської області ухвалу від 25.01.2022 у справі №927/747/21, не було здійснено її виконання, зокрема, не здійснено реєстрацію відомостей пре припинення обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, що зазначено в цій ухвалі суду;

- зобов`язання ДП «НАІС» здійснити реєстрацію відомостей про припинення обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна щодо об`єкту обтяження: автомобіль легковий, MITSUBISHI OUTLANDER- 2007 Р.В., колір чорний, номер об`єкта: НОМЕР_1 , номер державної реєстрації: НОМЕР_2 .

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України у зв`язку з неналежністю її розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Такий висновок суду обґрунтований тим, що надання оцінки діям (бездіяльності) суб`єкта державної реєстрації прав може бути надано судами цивільної або господарської юрисдикції у справах за позовами осіб, яких стосуються відповідні реєстраційні дії. Відтак, оскільки позовні вимоги зумовлені нездійсненням суб`єктом державної реєстрації прав відомостей в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, то попри участь у цьому спорі суб`єкта владних повноважень, такий має вирішуватися за правилами цивільного або господарського судочинства.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не враховано, що спір у цій справі стосується протиправної бездіяльності відповідача щодо невиконання рішення суду, а відтак підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Крім того, наголошує, що судом не було роз`яснено, у порядку якого судочинства має розглядатися цей спір - господарського чи цивільного.

У межах встановлених судом строків відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України у порядку адміністративного судочинства.

За правилами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (п. 1); публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (п. 2); суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7).

Згідно положень п. 1 ч. 2 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.04.2019 у справі № 137/1842/16-а, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції, тобто хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта, у яких одна особа може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

У подальшому така позиція Великої Палати Верховного Суду залишається незмінною, про що свідчить, зокрема, постанова від 17.06.2020 у справі № 826/102/18

Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон) визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна.

Під рішенням суду указаний Закон у статті 1 розуміє рішення, постанову, ухвалу суду, господарського суду, третейського суду, іноземного суду або арбітражу.

Частиною 1 статті 11 Закону передбачено, що обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі - Державний реєстр) в порядку, встановленому цим Законом, крім випадків, передбачених цією статтею.

За правилами статті 42 Закону держателем Державного реєстру є уповноважений центральний орган виконавчої влади. Порядок ведення Державного реєстру визначає Кабінет Міністрів України.

До Державного реєстру вносяться відомості про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження. Відомості, внесені до Державного реєстру, є відкритими та загальнодоступними для всіх юридичних та фізичних осіб.

Держатель Державного реєстру виконує такі функції: 1) організує ведення Державного реєстру; 2) приймає заяви і вносить записи до Державного реєстру про виникнення, зміну, припинення обтяжень рухомого майна, а також про звернення стягнення на предмет обтяження; 3) забезпечує будь-яким особам через мережу Інтернет вільний цілодобовий доступ у режимі реального часу до внесених до Державного реєстру відомостей про обтяження з можливістю їх безкоштовного пошуку за різними критеріями; 4) надає витяги з Державного реєстру про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна; 5) стягує плату за внесення записів до Державного реєстру та надання витягів з нього.

Держатель Державного реєстру наділяє відповідних суб`єктів повноваженнями реєстраторів Державного реєстру, які надаватимуть послуги щодо внесення записів до Державного реєстру про виникнення, зміну, припинення обтяжень, звернення стягнення на предмет обтяження та надання витягів з Державного реєстру, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 5 ст. 43 Закону відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження.

Аналогічні за змістом норми щодо правил внесення відомостей про припинення обтяження закріплені у п. 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2024 № 830.

При цьому пунктом 2 указаної постанови Кабінету Міністрів України від 05.07.2024 №830 визначено Міністерство юстиції держателем Державного реєстру обтяжень рухомого майна, а державне підприємство, що належить до сфери управління Міністерства юстиції, - його адміністратором.

У свою чергу за визначенням, що міститься у п. 2 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2024 № 830, адміністратор Реєстру - державне підприємство, що належить до сфери управління Мін`юсту, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру, збереження та захист даних, що містяться у Реєстрі.

Абзацом 1 пункту 1 наказу Міністерства юстиції України від 25.06.2015 №1059/5 «Деякі питання щодо визначення адміністратора Єдиних та Державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України» визначено державне підприємство «Національні інформаційні системи» адміністратором Єдиних та Державних реєстрів, створення та забезпечення функціонування яких належить до компетенції Міністерства юстиції України (далі - адміністратор Єдиних та Державних реєстрів).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ДП «НАІС» є підприємством, яке перебуває у сфері управління Міністерства юстиції України (держателя Державного реєстру) та відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення відповідного Реєстру, збереження та захист даних, які у такому містяться.

Матеріали справи свідчать, що ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 25.01.2022 у справі №927/747/21 задоволено клопотання ОСОБА_1 та, зокрема, приписано зняти заборону на відчуження рухомого майна ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) за наступним записом про обтяження майна в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна:

Стан реєстрації: Зареєстроване

Вид обтяження: приватне обтяження

Тип реєстрації: Поточна

Тип обтяження: застава рухомого майна

Зареєстровано: 18.05.2021 12:18:42 за № 28876114 реєстратором: Цілепа Євген Миколайович , Регіональна філія міста Київа та Київської області Державного підприємства «Національні інформаційні системи», Київська обл.

Документ-підстава: договір про відступлення прав вимог, серія та номер: б/н, виданий: 26.08.2020, видавник: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП»

Об`єкт обтяження: автомобіль легковий, MITSUBISHI OUTLANDER, 2007 Р.В., КОЛІР ЧОРНИЙ, Номер об`єкта: НОМЕР_1 , Номер державної реєстрації: НОМЕР_2

Відомості про обмеження відчуження: заборонено відчужувати

Боржник: ОСОБА_1 , код: НОМЕР_3

Обтяжувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», код: 40340222

Розмір основного зобов`язання: 28800,00 Дол США

Строк виконання зобов`язання: 08.08.2016

Термін дії: 18.05.2026

Звернення стягнення: Не зареєстровано.

Указана ухвала набрала законної сили 25.01.2022 та не була оскаржена в апеляційному порядку.

За твердженням позивача, Господарський суд Чернігівської області повідомив ОСОБА_1 про те, що примірник згаданої ухвали суду було 15.07.2024 доставлено до електронного кабінету ДП «НАІС». У зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача із заявою від 29.07.2024, в якій просив повідомити, зокрема, про рішення, що було ухвалене ДП «НАІС» чи його реєстратором внаслідок отримання копії ухвали суду від 25.01.2022 у справі №927/747/21, а також про тій, що були при цьому вчинені.

Водночас, як зазначає позивач, листом від 07.08.2024 №3797/19.3-16 ДП «НАІС» повідомило про те, що за наслідками опрацювання згаданої ухвали реєстрація відомостей про припинення обтяження в Державному реєстрі не була здійснена.

Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить, що у межах цієї справи відсутній спір про право, оскільки питання щодо необхідності зняття обтяження на автомобіль Mitsubishi Outlander, 2007 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 , вже вирішено ухвалою суду від 25.01.2022 у справі №927/747/21, яка набрала законної сили.

Натомість, підставою звернення до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 визначив протиправну, на його думку, бездіяльність суб`єкта владних повноважень - ДП «НАІС» як державного реєстратора, яка полягає у безпідставному невиконанні судового рішення у згаданій вище справі №927/747/21. Викладене, на переконання колегії суддів, за наявних у матеріалах справи документів свідчить про відповідність цього спору усім ознакам публічно-правового.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.09.2019 у справі №520/2834/17, предметом спору в якій було скасування рішення державного реєстратора про відмову в проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнаного за позивачем на підставі судового рішення, у зв`язку з розбіжностями щодо площі заявленого та вже зареєстрованого об`єкта нерухомості, дійшла такого висновку:

«Зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом перевірки в цій справі є правомірність прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про відмову в державній реєстрації права власності на нерухоме майно, визнаного за позивачем на підставі судового рішення, а також внесення відповідних записів до Державного реєстру прав. Позивач указав, що підставою такої відмови стали розбіжності у площі цього майна, що було раніше за ним зареєстровано на підставі судового рішення, у подальшому скасованого, і площі цього ж майна, визнаного за ним на праві власності іншим судовим рішенням, яке і є підставою для здійснення державної реєстрації. Питання правомірності/неправомірності набуття фізичною особою чи третьою особою права власності на це нерухоме майно, визнання права власності на нього в певному обсязі позивач перед судом не порушував, а відповідачем визначив суб`єкта владних повноважень, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Тобто з огляду на суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у цій справі, спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень. За таких обставин цей спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства».

Як вже було зазначено вище, із змісту позовних вимог вбачається, що предметом перевірки в цій справі є правомірність бездіяльності, за твердженням ОСОБА_1 , ДП «НАІС» щодо невчинення реєстраційних дій в Державному реєстрі на виконання ухвали Господарського суду Чернігівської області від 25.01.2022 у справі №927/474/21.

При цьому судом першої інстанції не враховано, що попри те, що позивач посилається на відповідь ДП «НАІС» від 07.08.2024 №3797/19.3-16, остання у матеріалах справи відсутня, що унеможливлює встановити, з яких підстав ДП «НАІС» не вчинило дій з виконання згаданої вище ухвали Господарського суду Чернігівської області.

З огляду на викладене та з урахуванням наявних у матеріалах справи документів на етапі вирішення судом першої інстанції питання про відкриття провадження у справі висновок останнього про те, що у цій справі наявний спір про право, а відтак її не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, є передчасним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно ч. 6 ст. 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Отже, як правильно зазначив апелянт, всупереч вимог ч. 6 ст. 170 КАС України суд першої інстанції не роз`яснив позивачу, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд цієї справи, адже лише посилання на те, що цей спір підлягає розгляду і вирішенню у порядку цивільного чи господарського судочинства не може вважатися виконанням вимог указаної норми процесуального закону.

У розрізі наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Із змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

У рішеннях від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини зазначив про порушення п. 1 ст. 6 Конвенції, яке виявилося в надто суворому тлумаченні внутрішніми судами процесуальної норми, що позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення зумовило утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, а саме у праві розгляду справи судом, встановленим законом.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки спір у цій справі виник у сфері публічно-правових відносин за умови вирішеного спору про право, то судова колегія приходить до висновку про необґрунтованість постановленої Чернігівським окружним адміністративним судом оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження у справі було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 170, 242-244, 250, 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повне рішення виготовлено 01 липня 2025 року.

Суддя-доповідач: В.В. Файдюк

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова