Справа № 161/599/25
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2025-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 161/599/25 пров. № А/857/10799/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Глушка І.В., Судової-Хомюк Н.М.

секретаря судового засідання Хомин Ю.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2025 року (головуючий суддя Похолюк А.М., м. Луцьк) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у Волинської області про визнання протиправною та скасування постанови серії ЕГА № 1639260 від 17.12.2024 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено.

Скасовано постанову серії ЕГА № 1639260 від 17.12.2024 року поліцейського 1 батальйону 2 роти 1 взводу Управління патрульної поліції у Волинській області старшим сержантом поліції Колядко Ірени Ігорівни про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП ОСОБА_1 та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді адміністративного штрафу у розмірі 3400 (три тисячі чотириста) грн. та закрито справу про адміністративне правопорушення.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції Національної поліції України оскаржив його в апеляційному порядку, просить таке скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що задовольняючи позовні вимоги та скасовуючи оскаржувану постанову суд першої інстанції виходив з такого: «Тлумачення диспозиції ст. 183 КУпАП, свідчить, що об`єктивна сторона даного правопорушення полягає у завідомо неправдивому виклику служби поліції. При цьому дії особи спрямовані саме на зрив нормальної роботи такої необхідної для суспільства служби як поліція. Особа викликає поліцію нібито для надання допомоги, знаючи наперед, що у цьому немає ніякої необхідності. Суб`єктивна сторона такого правопорушення характеризується наявністю прямого умислу: особа, повідомляючи певну інформацію поліції, усвідомлює, що вона є неправдивою і бажає даремного виїзду на місце виклику поліцейських.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач є інвалідом І групи і хворіє на психічний розлад шизоафективний розлад нестійкої ремісії, потребує постійного стороннього догляду та допомоги (а.с. 7).

Відповідно до ст. 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Відповідно до ст.20 КУпАП не підлягає відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану».

Відтак, суд вважав, що в даній справі відсутня суб`єктивна сторона правопорушення, оскільки позивач в силу свого психічного розладу не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому не мав прямого умислу для вчинення правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП.

Крім того, суд вважав, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджували б вину позивача (фото, відеофіксаціїї, пояснень інших свідків порушення), відповідачем в силу вимог ст.283 КУпАП під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності не зібрано і не надано в ході розгляду даної справи, хоча обов`язок щодо доказування відповідачем правомірності свого рішення безпосередньо встановлений нормами ч.2 ст. 77 КАС України.

Однак апелянт зазначає, що 17.12.2024 о 16 год. 41 хв. екіпажем патрульної поліції у складі інспектора роти № 2 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції сержанотом поліції Колядко Іреною Ігорівною було отримано повідомлення на службовий планшет, а саме: «гр. ОСОБА_1 здійснив реєстрацію на лінію « 102» та повідомив, що біля магазину Сім23 виник конфлікт з охоронцем на ім`я Тарасом, на уточнюючі питання відповіді не дає, спілкується агресивно та вживає нецензурну лексику».

Інспектор роти № 2 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції сержант поліції Колядко Ірена Ігорівна (далі - інспектор), прибувши о 16 год. 55 хв. за місцем реєстрації виклику - АДРЕСА_1 , встановила, що даний факт не підтвердився.

Так, інспектором було враховано всі обставини події та складено адміністративну постанову серії ЕГА № 1639260 від 17.12.2024.

Відповідно, гр. ОСОБА_1 , перед початком розгляду справи, було повідомлено про розгляд справи за порушення вимог ст. 183 КУпАП, роз`яснено права передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України, надано можливість користуватись передбаченими правами. Позивач скористався даними правами, надав усні пояснення щодо даної справи, дані пояснення були враховані при розгляді справи (зафіксовано на відеозаписі з портативного нагрудного відеореєстратора інспектора, що долучений до матеріалів відзиву).

Так, стаття 252 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Таким чином, враховуючи обставини справи, власні спостереження, інспектором було прийнято рішення про притягнення до адміністративної відповідальності позивача за порушення вимог ст.183 КУпАП.

Згідно електронного рапорту інспектора, встановлено: «Прибувши за вказаною адресою було виявлено заявника ОСОБА_1 , який повідомив, що сьогодні в нього виник конфлікт з охоронцем на ім`я ОСОБА_2 в магазині 7/23. Поспілкувавшись з працівниками магазину, останні повідомили, що такої події не відбувалось, даний громадянин 17.12.2024 в магазин не заходив. На гр. ОСОБА_1 було складено постанову за ст. 183 КУпАП»

Одночасно повідомляє, що факт вчинення інкримінованого адміністративного правопорушення відображено та підтверджується - Постановою у справі про адміністративне правопорушення винесеною компетентною службовою особою в межах своїх повноважень ЕГА № 1639260 від 17.12.2024.

Щодо твердження суду, про відсутність складу адміністративного порушення в діях ОСОБА_1 , то апелянт зазначає, що відповідно до ст. 17 КУпАП, особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно ст. 20 КУпАП, не підлягає адміністративній відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану.

Осудність - це психічний стан людини, який передбачає, що під час вчинення злочину людина може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. В Україні діє презумпція психічного здоровґя, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених законодавством. Психічні розлади - це розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті; тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати навколишню дійсність, свій психічний стан і поведінку. Отже, психічнохворий (душевнохворий) - людина, яка страждає від психічного розладу. Це узагальнена назва розладів психічної діяльності людини; вона й з`ясовується у законодавстві як медико-біологічний критерій неосудності.

Осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта адміністративного правопорушення. Між осудністю й виною є тісний взаємозв`язок. Осудність, як і вина, - невід`ємний елемент складу адміністративного правопорушення. Осудність - ознака складу адміністративного правопорушення, що характеризує його суб`єкт; вина - ознака складу, який характеризує суб`єктивну сторону. Осудність, як і вина, характеризується певними ознаками: інтелектуальними й вольовими. Вольова ознака юридичного критерію неосудності - нездатність особи під час вчинення адміністративного правопорушення керувати своїми діями (бездіяльністю) - означає нездатність людини діяти з своєї волі, відповідно до своїх уявлень, переконань, нездатність утриматися від імпульсивних, мимовільних й інших подібних діянь. Інтелектуальна ознака юридичного критерію неосудності означає нездатність особи під час адміністративного правопорушення усвідомлювати фактичний характер і суспільну шкідливість вчинюваних діянь (бездіяльності) та їх наслідків.

Відповідно, якщо під час провадження адміністративних справ виникає питання з приводу психічного стану особи, за відповідним рішенням суду призначається судово-психіатрична експертиза, яка проводиться в Українському науково-дослідному інституті соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України, центрах судово-психіатричних експертиз, відділеннях (амбулаторних, стаціонарних експертиз), які є структурними підрозділами психоневрологічних (психіатричних) лікарень, психоневрологічних диспансерів. Зазначені заклади охорони здоров`я виконують функції судово-експертних установ або підрозділів.

Отже, для встановлення факту неосудності особи, необхідно провести судово-психіатричну експертизу, висновок якої і буде підставою для визнання особи неосудної, тобто такої, яка не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану.

Відповідач відхиляє твердження представника Позивача про те, що під час вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП Позивач перебував у стані неосудності, оскільки, останній не надав суду будь-яких доказів, які б прямо вказували на те, що під час вчинення інкримінованого адміністративного правопорушення 17.12.2024 року, він перебував у стані неосудності.

Одночасно повідомляємо, що станом на дату вчинення інкримінованого адміністративного правопорушення, згідно даних отриманих з ел. ресурсу судової влади, встановлено, що в системі судової влади України відсутня будь-яка інформація, щодо визнання гр. ОСОБА_1 недієздатним.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 296 ЦПК України, заява до суду про визнання громадянина недієздатним або обмежено дієздатним може бути подана:

членами сім`ї, близькими родичами,

органом опіки та піклування,

психіатричним закладом.

Заявник і орган опіки та піклування мають бути присутні під час судового розгляду цієї справи. З урахуванням стану здоров`я особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її участь у розгляді справи може відбуватися у режимі відеоконфеоенції з психіатричного чи іншого лікувального закладу, в якому перебуває така особа, про що суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі (ч. 1 ст. 299 Цивільного процесуального кодексу України( далі - ЦПК України).

Заява про визнання особи недієздатною подається до суду за місцем проживання особи, щодо якої розглядатиметься справа про недієздатність, а у випадку, якщо особа така перебуває на лікуванні за місцем знаходження психіатричного закладу (ч. 1 ст. 295 ЦПК України). До заяви мають бути додані докази такого психічного стану: довідка про стан здоров`я та виписка з історії хвороби.

Враховуючи вищевказане, зазначає, що матеріали позову не містять відомості про визнання Позивача недієздатним. У матеріалах справи міститься лише виписка з Акту огляду МСЕК № 060298 від 13.03.2007 р., що не може бути однозначним доказом неосудності гр. ОСОБА_1 .

Одночасно повідомляємо, що диспозиція статті 183 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за завідомо неправдивий виклик пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері громадського порядку.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП, полягає у завідомо неправдивому виклику пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань. Дії правопорушника спрямовані на зрив роботи таких служб, як пожежна охорона, поліції, медична допомога, аварійні бригади, що обслуговують газову, водопровідну, опалювальну, електричну та інші системи житлово-комунального господарства. Правопорушник викликає представника хоча б однієї з перерахованих у статті спеціальних служб нібито для надання допомоги, знаючи наперед про те, що в цьому немає ніякої необхідності.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю прямого умислу. Правопорушник, повідомляючи певну інформацію спеціальній службі, усвідомлює, що вона є неправдивою, і бажає даремного виїзду на місце виклику працівників цієї служби. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (стаття 10 КУпАП).

Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Винність діяння є обов`язковою ознакою адміністративного правопорушення (проступку), викладеного у ст. 9 КУпАП.

Враховуючи вищевикладене, зазначає, що інспектором правомірно складено оскаржувану постанову та зазначао, що Позивач в дійсності здійснив дзвінок на лінію « 102» з метою виклику працівників поліції, хоча розумів, що повідомляє завідомо неправдиву інформацію.

Таким чином, з огляду на все вищезазначене в діях Позивача є склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 КУпАП. Інспектор мав всі законні підстави для складання адміністративних.

Відповідно, підсумовуючи вищезазначене, вважає що судом першої інстанції прийнято помилкове та необґрунтоване рішення, щодо скасування постанови серії ЕГА № 1639260 від 17.12.2024. Вважаємо, що оскаржувана постанова в повній мірі складена з дотримання вимог КУпАП та не підлягала скасуванню.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.12.2024 року о 17 год. 00 хв. поліцейським 1 батальйону 2 роти 1 взводу Управління патрульної поліції у Волинській області старшим сержантом поліції Колядко І.І. було винесено щодо позивача оскаржувану постанову серії ЕГА № 1639260 , із змісту якої вбачається, що позивач, 17.12.2024 року о 16 год. 41 хв. в м. Луцьку по пр. Перемоги, 17, здійснив завідомо неправдивий виклик на лінію « 102» та викликав працівників поліції та повідомив, що 17.12.2024 року о 16 год. 40 хв. відбувся конфлікт з працівником охорони магазину « 7/23», хоча такої події не було (а.с. 5).

Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що Статтею 183 КУпАП передбачено, що за завідомо неправдивий виклик поліції наступає адміністративна відповідальність, тобто об`єктивна сторона даного правопорушення полягає у завідомо неправдивому виклику служби поліції. При цьому дії особи спрямовані саме на зрив нормальної роботи такої необхідної для суспільства служби як поліція. Особа викликає поліцію нібито для надання допомоги, знаючи наперед, що у цьому немає ніякої необхідності. Суб`єктивна сторона такого правопорушення характеризується наявністю прямого умислу: особа, повідомляючи певну інформацію поліції, усвідомлює, що вона є неправдивою і бажає даремного виїзду на місце виклику поліцейських.

За змістом ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються в тому числі поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на підставі показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Згідно матеріалів справи позивач є інвалідом І групи і хворіє на психічний розлад шизоафективний розлад нестійкої ремісії, потребує постійного стороннього догляду та допомоги (а.с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності. Відповідно до ст.20 КУпАП не підлягає відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану.

Відтак, суд першої інстанції вважав, що в даній справі відсутня суб`єктивна сторона правопорушення, оскільки ОСОБА_1 в силу свого психічного розладу не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому не мав прямого умислу для вчинення правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП.

Крім того, суд вважав, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджували б вину позивача (фото, відеофіксаціїї, пояснень інших свідків порушення), відповідачем в силу вимог ст.283 КУпАП під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності не зібрано і не надано суду в ході розгляду даної справи, хоча обов`язок щодо доказування відповідачем правомірності свого рішення безпосередньо встановлений нормами ч.2 ст. 77 КАС України.

Проте суд апеляційної інстанції з такими доводами суду першої інстанції не погоджується з наступних міркувань.

Суд першої інстанції, вважаючи, що ОСОБА_1 , в силу свого психічного розладу, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому не мав прямого умислу для вчинення правопорушення, вийшов за межі повноважень суду, оскільки суд не наділений повноваженнями встановлювати чи особа перебувала на момент вчинення правопорушення в стані неосудності у зв`язку з психічними розладами.

Дана обставина може бути встановлена шляхом проведення відповідної експертизи, а наявність виписки з Акту огляду МСЕК(а.с.7), на яку покликався суд першої інстанції, ще безумовно не підтверджує, що позивач перебував в стані неосудності.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 776 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оскільки сторона позивача покликалась, як на підставу для скасування спірної постанови у справ про адміністративне правопорушення, на стан неосудності ОСОБА_1 , то відповідно і повинна була довести належними та допустимими доказами наявність такого стану.

Крім того не надано і доказів, про визнання позивача недієздатним.

Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що в матеріалах справи наявне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 січня 2025 року, яким ОСОБА_1 уже відмовлялось у задоволені позову за схожих обставин, де останній також покликався на стан неосудності.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову.

З урахуванням вказаного, колегія судді вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального прав, тому таке слід скасувати. А у задоволення позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України -задовольнити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2025 року у справі №161/599/25 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування постанови серії ЕГА № 1639260 від 17.12.2024 року Управління патрульної поліції у Волинській області про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та накладення адміністративного стягнення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді І. В. Глушко
Н. М. Судова-Хомюк