Справа № 380/4931/25
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2025 рокусправа № 380/4931/25

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сподарик Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21005, м. Вінниця, вул. Зодчих, 22; ), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б; ) з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії №24 від 14.02.2025 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області про відмову у призначенні пенсії №24 від 02.01.2025;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 03.10.1988 по 30.05.1990, період навчання з 01.09.1985 по 21.05.1991 та призначити пенсію за віком, на підставі статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 01.01.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.01.2025 звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії. 07.02.2025 звернувся до ГУ ПФУ в Запорізькій області про призначення пенсії відповідно до ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області №24 від 02.01.2025 відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком. Також, ГУ ПФУ в Запорізькій області прийнято рішення №24 від 14.02.205, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач вважає, що при розгляді заяв про призначення пенсії, до страхового стажу протиправно не було зараховано періоди з 03.10.1988 по 30.05.1990 та період навчання з 01.09.1985 по 21.05.1991 у Хабаровському державному педагогічному інституті. Позивач вважає, що у відповідачів були відсутні підстави для не зарахування зазначених періодів до страхового стажу, а тому звернувся з вказаним позовом до суду.

Ухвалою суду від 18.03.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.

02.04.2025 за вх.№5509ел. від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву. Зазначив, що за результатами розгляду заяви позивача від 01.01.2025 про призначення пенсії, доданих до неї документів та наявних у Пенсійному фонді відомостей, Головним управлінням ПФУ у Вінницькій області було встановлено наступне. До страхового стажу не зараховано період проходження військової служби з 11.11.1985 по 16.11.1987 згідно військового квитка НОМЕР_2 від 11.11.1985, та періоди роботи з 03.10.1988 по 30.05.1990, з 23.07.1990 по 11.06.1991 згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_3 . Зазначив, що періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього СРСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що повідомлення про нездійснення іншою державою пенсійних виплат позивачу за зазначені в заяві періоди про призначення пенсії відсутнє, тому вищезазначені період не підлягають зарахуванню до страхового стажу. Просить у задоволенні позову відмовити.

03.04.2025 за вх.№28095 від представника ГУ ПФУ в Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву. Зазначив, що оскільки трудова книжка позивача від 23.07.1990 НОМЕР_4 не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 №162, а саме не зазначено дати наказів на прийняття на роботу та звільнення, період роботи з 03.10.1988 по 30.05.1990 не зараховано до страхового стажу позивача. До страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1985 по 21.05.1991 у Хабаровському державному педагогічному інституті відповідно до диплому від 23.05.1991 НОМЕР_5 , оскільки зазначений період частково перетинається з військовою службою з 11.11.1985 по 16.11.1987 відповідно до військового квитка від 11.11.1985 НОМЕР_2 та потребує уточнення. В трудовій книжці позивача відсутні записи про період навчання. Не містить таких відомостей і диплом, оскільки є лише посилання на рік вступу та рік закінчення. Також зазначив, що відсутні підстави для призначення пенсії з 01.01.2025 за заявою від 07.02.2025 саме у Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 13.05.2025 витребувано у відповідачів додаткові докази.

Ухвалою суду від 19.05.2025 строк розгляду справи продовжити на шістдесят днів з метою отримання витребуваних доказів.

19.05.2025 за вх.№41336 від представника ГУ ПФУ у Вінницькій області надійшла заява про виконання вимог ухвали суду про витребування доказів.

19.05.2025 за вх.№41457 від представника ГУ ПФУ в Запорізькій області надійшла заява про виконання вимог ухвали суду про витребування доказів.

19.05.2025 за вх.№8946ел від представника ГУ ПФУ у Вінницькій області надійшла заява про виконання вимог ухвали суду про витребування доказів.

Інших заяв та клопотань на адресу суду не надходило.

Суд, всебічно та повно встановивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступне.

01.01.2025, позивач, ОСОБА_1 звернувся із заявою про призначення пенсії до територіального органу Пенсійного фонду України.

За принципом екстериторіальності документи позивача розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Вінницькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області від 02.01.2025 №167/03-16 позивачу відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком згідно з пунктом 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідної кількості страхового стажу.

У рішенні, зокрема вказано: вік заявника 57 років, страховий стаж 19 років 02 місяці 26 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: відповідно до п. 2 ст. 24-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зі змінами, період трудової діяльності до 01.01.1992 за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховується до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України. У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення пенсії. Оскільки вищевказане повідомлення відсутнє, тому період проходження служби з 11.11.1985 по 16.11.1987, згідно військового квитка НОМЕР_2 та періоди роботи з 03.10.1988 по 30.05.1990 та з 23.07.1990 по 11.06.1991 згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_4 до страхового стажу не зараховано.

07.01.2025, позивач, звернувся із заявою про призначення пенсії до територіального органу Пенсійного фонду України.

За принципом екстериторіальності документи позивачки розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Вінницькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області від 13.01.2025 №24 позивачу відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком згідно з пунктом 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідної кількості страхового стажу.

У рішенні, зокрема вказано: вік заявника 57 років 2 місяці 2 дні, страховий стаж 22 роки 01 місяць 21 день. Результати розгляду документів, доданих до заяви: до страхового стажу не зараховано період роботи з 03.10.1988 по 30.05.1990 згідно довідки №62 від 04.06.1990, оскільки в довідці не зазначено дату наказу на прийняття. Для зарахування зазначеного періоду необхідно надати уточнюючі документи.

07.02.2025 позивач втретє звернувся із заявою про призначення пенсії. За принципом екстериторіальності документи позивачки розглядалися Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №24 від 14.02.2025 позивачу відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком. У рішенні зазначено: вік заявника 57 років 3 місяці 02 дні; страховий стаж особи становить 22 роки 8 місяців 21 день.

До страхового стажу не зараховано період роботи з 03.10.1988 по 30.05.1990 згідно записів трудової книжки від 23.07.1990 № НОМЕР_4 , оскільки не значиться дата наказів на прийняття на роботу та звільнення. Довідка від 04.06.1990 №62 згідно якої проведено запис №№1-2 не взято до уваги, оскільки в тексті не значиться дата наказу на прийняття на роботу та підстава її видачі. Також, до страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1985 по 21.05.1991 у Хабаровському державному педагогічному інституті відповідно диплому від 23.05.1991 НОМЕР_5 , оскільки зазначений період частково перетинається з військовою службою з 11.11.1985 по 16.11.1987 відповідно до військового квитка від 11.11.1985 НОМЕР_2 та потребує уточнення.

Не погодившись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії №24 від 14.02.2025 та рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області про відмову у призначенні пенсі №24 від 02.01.2025, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

При вирішенні спору, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

У спірних правовідносинах із 01.01.2004 таким законом є Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, страховий стаж здобутий до впровадження системи персоніфікованого обліку обчислюється на підставі документів згідно законодавства, що діяло до набрання чинності Закону № 1058-IV.

За змістом ст. 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають, серед іншого, військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, […], особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до абзаців четвертого і п`ятого частини першої статті 101 зазначеного Закону, а також абзацу шостого частини першої статті 101 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

До набрання чинності Законом № 1058-IV порядок обчислення страхового стажу для призначення пенсій унормовувався Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.91 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII)

Згідно вимог ст. 62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Норма про пріоритетність трудової книжки як документу, що підтверджує стаж роботи міститься й у Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (далі - Порядок № 637 від 12.08.93).

І лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відтак, за чинними на момент розгляду заяви позивача нормами законодавства про пенсійне забезпечення, саме трудова книжка вважається основним документом, що підтверджує стаж роботи працівника.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16.

Як слідує із трудової книжки ОСОБА_1 1 серії НОМЕР_4 від 23.07.1990 у період з 03.10.1988 по 30.05.1990 позивач працював слюсарем в Хабаровському державному педагогічному інституті.

Вказане підтверджується копією довідки №62 від 04.06.1990, виданої начальником відділу кадрів Хабаровського державного педагогічного інституту.

Судом встановлено, що пенсійним органом відмовлено у зарахуванні вказаного періоду до страхового стажу позивача, у зв`язку з тим, що період трудової діяльності до 01.01.1992 за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди. Також зазначено, що згідно записів трудової книжки не зазначено дату наказів на прийняття на роботу та звільнення.

Як вже зазначалося судом, згідно вимог ст. 62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону № 1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Спільноти Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.92, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі, Україна та російська федерація (далі - Угода).

Відповідно до статті 1 Угоди, пенсійне забезпечення громадян держави - учасники цієї Угоди та членів їхніх сімей реалізуються за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Ця Угода розширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держави - учасниць Угоди (ст. 5 Угоди).

Згідно ч. 2 ст. 6 Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Відповідно до абз. 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України та Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за кордоном своїх країн від 14.01.1993 трудовий стаж, включає стаж, який обчислюється в пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на території обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу розроблено відповідно до законодавства Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Зі змісту наведених положень Угоди від 14.01.93 суд дійшов висновку, що її положення розповсюджуються також і з питань, пов`язаних із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та нарахування пенсій, пов`язаних і з їх перерахунком.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої держави - учасник Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права особи на пенсію та при її обчисленні.

Таким чином, під час ухвалення питання про наявність у позивача права на пенсію за віком відповідач повинен перевірити зазначений трудовий стаж, набутий позивачем на території будь-якої з державно-учасниць Угоди, в тому числі на території російської федерації, з урахуванням положення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Спільноти Незалежної Держави в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.92 зобов`язання за якою взяли на себе, в тому числі Україна, яка була чинна на момент отримання позивачем спірного страхового стажу.

Крім того, Законом України від 25.04.2024 за № 3674-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання питань нарахування страхового стажу та пенсійного забезпечення» (набрав чинності від 23.06.2024) внесено зміни до Закону № 1058-IV.

Так, Закон № 1058-IV доповнено статтею 24-1 періоди трудової діяльності за межами України , які зараховуються до страхового стажу.

За змістом ч. 2 ст. 24-1 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.

У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.

Станом на момент прийняття спірних рішень про відмову у призначені пенсії, Кабінетом Міністрів України не було визначено порядок підтвердження нездійснення виплати пенсії іншою державою.

Разом з тим, суд зазначає, що Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу був прийнятий постановою Кабінету Міністрів України № 562 лише 16.05.2025.

Тобто, станом на день звернення до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії та на день прийняття спірних рішень про відмову у призначені пенсії, Кабінетом Міністрів України не було визначено порядок підтвердження нездійснення виплати пенсії іншою державою.

Тому посилання відповідачів на ненадання позивачем заяви про отримання (неотримання) пенсійних виплат за період роботи з 03.10.1988 по 30.05.1990 іншою державою при відмові у зарахуванні вказаного періоду до страхового стажу є протиправним.

Щодо аргументів відзиву відповідачів про те, що оскільки Україна вийшла з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, а тому відсутні підстави для зарахування до страхового стажу періоди роботи позивача в російській Федерації з 03.10.1988 по 30.05.1990, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3. ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх вимог, що мають значення для ухвалення рішення (вчинення дій).

Обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень відбувається в дослідженні всіх компонентів, що є суттєвими в процесі його прийняття, аналізі таких фактів та їх правової оцінки. Усі мотиви, якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу, повинні бути чіткими та повністю відображеними в рішенні.

Тому, суд під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень про відмову в призначенні пенсії за віком, зобов`язаний надати правову оцінку тим твердженням, які були покладені в основу рішення, а не тим, які в подальшому були зазначені суб`єктом владних повноважень для правомірності («виправдання») свого рішення.

Отже, аргументи відповідачів про те, що, оскільки Україна вийшла з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, а тому відсутні підстави для зарахування до страхового стажу періоди роботи позивача в російській федерації з 03.10.1988 по 30.05.1990 не можуть братися судом до уваги під час розгляду спору про оскарження відмови, так як не були підставою для відмови у зарахуванні вказаного періоду.

При цьому суд зазначає, що припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав -учасниць Спільноти Незалежних Держава у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в зарахуванні стажу роботи позивача, оскільки такий був набутий до ухвалення відповідних рішень.

Станом на час оформлення трудової книжки позивача (05.08.1983), діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена 20.06.74 № 162 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (далі - Інструкція № 162).

Пунктом 1.4 Інструкції N 162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС віл 06.09.73 №656 "Про трудові книжки працівників та службовців" (далі - Порядок № 656) та цією Інструкцією.

Відповідно до п. п. 2.2 Інструкції N 162 у трудову книжку вносяться, зокрема відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність.

Аналогічні положення містяться в п. 6 Порядку №656.

Згідно п. 18 Порядку №656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

29.07.93 наказом Міністерства праці України №58 затверджено Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58).

Відповідно до п. 2.4 Інструкції N 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції №58).

З аналізу вказаних норм судом встановлено, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Суд враховує й усталені правові висновки Верховного Суду із цього приводу, який вважає, що на працівника не слід покладати ризик негативних наслідків (позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку) за формальну неправильність оформлення трудової книжки з вини адміністрації підприємства яка відповідальна за дотримання правил її ведення (постанова № 687/975/17 від 21.02.2018).

Окрім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі N 490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі N 490/12392/16-а, від 04.07.2023 у справі N 580/4012/19.

Таким чином, суд приходить до висновку щодо протиправності не зарахування періоду роботи позивача з 03.10.1988 по 30.05.1990 до його страхового стажу, а тому оскаржувані рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо не зарахування періоду навчання, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеного закону, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Надалі у пунктах з 3 по 16 Порядку №637 визначено документи, що підтверджують трудових стаж. З аналізу положень цих пунктів слідує, що мається на увазі перелік відповідних документів, які підтверджують ті чи інші періоди роботи у разі відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу.

Пунктом 8 Порядку №637 визначено, що період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

За приписами підпункту 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, серед іншого, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.

Отже, період навчання у вищому навчальному закладі підлягає до зарахування до страхового стажу і такий період має бути підтверджено дипломом, посвідченням, свідоцтвом, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Як встановлено судом, на підтвердження навчання позивачем надано відповідний диплом, у якому не вказано про форму навчання (денна чи заочна), а також надано трудову книжку, у яких не містяться записи про навчання.

На думку суду, вказаним Дипломом підтверджено період навчання позивача у період з 01.09.1958 по 21.05.1991 у Хабаровському державному педагогічному інституті, однак не надано відповідних доказів на підтвердження наявності правових підстав для включення даного періоду до страхового стажу.

Відтак, період навчання позивача в Хабаровському державному педагогічному інституті може бути включено до страхового стажу лише за умови надання відповідних довідок на підтвердження денної форми навчання у даному закладі. При цьому, відповідний період навчання (з 01.09.1958 по 21.05.1991) включає в себе період проходження позивачем військової служби, а також роботу на посаді слюсаря в Хабаровському державному педагогічному інституті.

Позивачем не надано відповідних правових обґрунтувань на спростування позиції відповідачів стосовно наявності періодів які перетинаються з періодом навчання за дипломом, у зв`язку з чим неможливо встановити чи дійсно позивач навчався на денній формі навчання.

З огляду на що, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог в цій частині.

Щодо обраного способу захисту порушеного права та вимог зобов`язального характеру, суд вказує про таке.

Згідно ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Як слідує зі змісту Рекомендації № К (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у даному випадку суд не вважає повноваження відповідача дискреційними, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відтак, враховуючи, що під час розгляду цієї справи позивачем підтверджено періоди роботи з 03.10.1988 по 30.05.1990, суд дійшов висновку, що це період не зараховані до загального стажу суб`єктом владних повноважень безпідставно.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд бере до уваги той факт, що фактично підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу було не врахування спірного періоду до страхового стажу.

Так, у позовній заяві позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії №24 від 14.02.2025 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області про відмову у призначенні пенсі ї№24 від 02.01.2025 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 03.10.1988 по 30.05.1990, період навчання з 01.09.1985 по 21.05.1991 та призначити пенсію за віком, на підставі статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 01.01.2015.

З огляду на викладене вище, встановлене порушення рішеннями відповідачів прав позивача , з урахуванням заявлених вимог, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту прав позивача, буде визнання протиправними та скасування рішень Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії №24 від 14.02.2025 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області про відмову у призначенні пенсії №24 від 02.01.2025, а також зобов`язання ГУ ПФУ в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 03.10.1988 по 30.05.1990 та зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред`явленого позову в частині, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №24 від 02.01.2025 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №24 від 14.02.2025 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-Б; ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) період роботи з 03.10.1988 по 30.05.1990.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки викладеної судом у мотивувальній частині рішення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з для складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя Сподарик Наталія Іванівна