Справа № 320/18300/24
Суддя: Діска А.Б.
Дата ухвалення: 2025-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2025 року № 320/18300/24

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії: головуючої судді Діски А. Б., суддів: Жукової Є.О., Кочанової П. В., розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа - Міністерство соціальної політики, про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство соціальної політики, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати підпункт 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393», яким абзац перший пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 викладено у наступній редакції: « 3. До вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що підпункт 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119, яким викладено в новій редакції абзац перший пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393, а саме: «3. До вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах», фактично змінив порядок правового регулювання щодо обліку пільгового стажу при призначенні пенсії відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких осіб».

Позивач вважає, що оскаржуваний підпункт не відповідає Конституції України та актам вищої юридичної сили і тому має бути скасований. Аргументація позивача ґрунтується на тому, що право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких осіб» мають особи, звільнені з військової служби, які проходили службу в Збройних Силах СРСР, інших військових формуваннях, органах державної безпеки і внутрішніх справ колишнього СРСР, а також в Національній гвардії України, Прикордонних військах України, військах цивільної оборони України. Цим Законом передбачено пільговий порядок призначення пенсії за вислугу років, що встановлюється урядом шляхом прийняття відповідних підзаконних нормативно-правових актів. Відтак, пільгове обчислення строків проходження служби є похідним від правового статусу особи, набутого в результаті виконання обов`язків, визначених законом, і може бути врегульовано, зокрема, постановою № 393. Проте зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119, призвели до зміни умов урахування пільгового стажу при призначенні пенсій відповідно до згаданого Закону, що, на думку позивача, є порушенням норм чинного законодавства. Відтак, протиправні дій відповідача стали наслідком фактичного скасування відповідного права особи на пенсію та втручання у мирне володіння майном.

Позивач вважає, що Кабінет Міністрів України, ухваливши підпункт 1 пункту 5 постанови №119 від 16 лютого 2022 року, діяв із перевищенням своїх повноважень, порушуючи принцип поділу державної влади, закріплений у статті 3 Закону України №794-VII. Зміни, внесені цією постановою до Порядку №393, призвели до спотворення механізму обчислення пільгової вислуги, що є предметом регулювання закону, а не підзаконного акту.

Крім того, позивач зазначає, що фактично Уряд перебрав на себе повноваження Верховного Суду щодо тлумачення норм матеріального права та формування правових висновків, чим створив правову невизначеність у питаннях пенсійного забезпечення військовослужбовців. Це спричинило судовий колапс, адже після прийняття цієї постанови суди почали ігнорувати раніше сформовані, чинні правові висновки Верховного Суду, зокрема Об`єднаної палати КАС ВС у постанові від 03 березня 2021 року (справа №805/3923/18-а), Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав від 14 квітня 2021 року (справа №480/4241/18). Вказані правові висновки не були скасовані або офіційно змінені Верховним Судом, а тому залишаються обов`язковими для врахування судами нижчих інстанцій відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України. Натомість апеляційний суд у справі ОСОБА_1 застосував правові позиції з рішень у справах, які не стосуються аналогічних правовідносин, не містять правових висновків щодо застосування норми права, не мають вищої юридичної сили в ієрархії судових рішень.

Позивач наголошує, що судова практика повинна базуватись на єдності підходів до тлумачення права. Правовий висновок формується в контексті конкретних правовідносин і має юридичну силу не як абстрактне правило поведінки, а як результат казуального тлумачення норми. Тому недопустимо тлумачити підзаконний акт (Порядок №393) у спосіб, що суперечить положенням профільного закону та висновкам Верховного Суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Позивачем усунено недоліки позовної заяви.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №320/18300/24. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження колегією суддів під головуванням судді Діски А.Б., призначено в справі підготовче судове засідання на 20.06.2024.

17.06.2024 до суду надійшла відповідь позивача на відзив Кабінету Міністрів України, в якій зазначено про незгоду з доводами відповідача щодо того, що позивач фактично вже захистила, виходячи з підстав позову, своє порушене право, скориставшись процедурою касаційного оскарження у справі №520/14878/23, оскільки відповідач не наділений повноваженнями з аналізу обраного позивачем способу захисту порушених прав, у чому позивач є необмеженим, з огляду на положення статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, позаяк відповідними дискреційними повноваженнями з відповідного аналізу наділені виключно суди. Позивач наголошує на відмінностях сутності понять підстав позову та підстав для касаційного провадження, підстави позову є правовим поняттям, а поняття підстави касаційного провадження є процесуальним, вони не залежать одне від одного. Позивач стверджує, що постанова №393, з урахуванням внесених постановою №119 змін, містить норму, яка регулює врахування пільгової вислуги років при визначенні розміру пенсії, проте не містить положень, які регулюють порядок врахування пільгової вислуги років при набутті права на призначення пенсії, як і не містить положення про те, що пільгова вислуга років не може враховуватися при набутті права на призначення пенсії. У свою чергу такі положення були наявні до набрання чинності оскаржуваного акта Уряду.

Крім того, позивач зазначає, що превалюючі за принципом ієрархічності правові висновки Верховного Суду у справах №480/4241/18 та №805/3923/18-а були знехтувані, що за своєю природою має ознаки відступлення від їх застосування, однак таке відступлення відбулось не в процесуальний спосіб шляхом викладення Верховим Судом постанови з правовим висновком про таке відступлення, а у фактичний спосіб, за обставини наявності оскаржуваної постанови Уряду.

18.06.2024 до суду надійшов відзив Кабінету Міністрів України, зі змісту якого вбачається незгода відповідача з доводами позивача. На думку відповідача, вимоги позивача є безпідставними, оскільки оскаржувані позивачем зміни згідно Постанови №119 лише уточнюють порядок визначення розміру пенсії особам, визначеним у Постанові №393, та жодним чином не позбавляють таких осіб права на отримання відповідної пенсії за вислугу років, адже такі умови визначені іншими пунктами Постанови №393.

Відповідач зазначає, що державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть встановлюватися як законами України, так і іншими нормативно-правовими актами, у тому числі актами Кабінету Міністрів України. Відповідно до статті 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції має право видавати постанови та розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Крім того, частиною першою статті 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що порядок обчислення вислуги років особам, які мають право на пенсію відповідно до зазначеного Закону, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Ураховуючи викладене, внесення змін до Порядку №393 постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 здійснено з метою приведення його положень у відповідність до статті 12 зазначеного Закону, який має вищу юридичну силу. Отже, оскаржувану постанову, на думку відповідача, прийнято в межах повноважень Кабінету Міністрів України, що свідчить про безпідставність доводів позивача щодо перевищення Урядом своїх повноважень або втручання у компетенцію Верховного Суду.

Також відповідач наголошує, що прийняття Постанови №119 було зумовлене необхідністю узгодження Порядку №393 із законодавчими змінами щодо визначення складових грошового забезпечення, які враховуються при призначенні пенсій особам начальницького складу НАБУ та особам зі спеціальним званням БЕБ, відповідно до змін, внесених до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Окрім того, відповідач зауважує, що фактичною підставою для подання позову в даній справі стало рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2024 у справі №520/14878/23, яким позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо оскарження відмови у призначенні пенсії за вислугу років. Водночас, відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Верховного Суду від 12.04.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача. Отже, справа №520/14878/23 остаточно не вирішена.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 клопотання представника відповідача про залучення третьої особи задоволено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Міністерство соціальної політики України. Відкладено підготовче судове засідання у справі на 12.09.2024.

03.07.2024 до суду надійшли пояснення Міністерства соціальної політики України, в яких зазначено, що Кабінет Міністрів України мав дискреційні повноваження для прийняття оскаржуваного нормативно-правового акта. Як вказує Міністерство, метою прийняття Постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 було приведення положень Постанови №393 у відповідність до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Ця позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 15.01.2024 у справі №240/22910/22, в якій суд дійшов висновку, що норми вказаного Закону та Постанови №393 щодо зарахування календарної вислуги років на пільгових умовах відповідають вимогам щодо якості та передбачуваності законодавства. Такі положення мають легітимну мету, зокрема спрямовані на проведення реформи системи соціального забезпечення в Україні, що передбачає її трансформацію на основі принципів соціальної справедливості та максимальної реалізації положень частини третьої статті 46 Конституції України.

Міністерство соціальної політики України також підкреслює, що внесені Постановою №119 зміни не перешкоджають реалізації права осіб на пенсійне забезпечення, а лише врегульовують положення Постанови №393 відповідно до вимог чинного законодавства. З 19.02.2022, у результаті внесених змін, відбулося коригування правового підходу: замість зарахування певних періодів служби до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, передбачено їх зарахування виключно для визначення розміру пенсії за цими ж умовами. Таким чином, Кабінетом Міністрів України було усунуто правові розбіжності між Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і Постановою №393.

06.07.2024 до суду надійшли заперечення позивача на пояснення Міністерства соціальної політики України, в яких позивач вказує на безпідставність доводів Міністерства щодо наявності у Кабінету Міністрів України дискреційних повноважень для прийняття оскаржуваного нормативно-правового акта. Позивач стверджує, що, незважаючи на наявність певної дискреції, Уряд зобов`язаний діяти виключно в межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та законами України. На думку позивача, при ухваленні підпункту 1 пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. №393», яким абзац перший пункту 3 Постанови №393 було викладено в новій редакції: «3. До вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах...» Кабінет Міністрів України, на переконання позивача, вийшов за межі своїх повноважень та діяв не у спосіб, передбачений законом. Позивач вважає, що вказані зміни не можуть вважатися такими, що відповідають принципу правомірності діяльності органів державної влади, зокрема в частині законності та правової визначеності.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 26.09.2024 суд ухвалив відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі №320/18300/24 до розгляду адміністративної справи №640/13694/22. Суд ухвалив закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні 20.01.2025 колегія суддів ухвалила закінчити дослідження обставин справи. Суд з`ясував позицію сторін щодо можливості продовження розгляду справи в порядку письмового провадження. Зважаючи на думку сторін, колегія суддів ухвалила перейти до розгляду справи за правилами письмового провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Наказом Державної установи «Центр пробації» від 18.11.2022р. № 619/К ОСОБА_1 звільнено за пунктом 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів підполковника внутрішньої служби з 28.11.2022.

Відповідно до зазначеного наказу, вислуга років позивачки на день звільнення у календарному обчисленні складає 20 років 06 місяців 03 дні, у пільговому обчисленні 27 років 04 місяці 04 дні.

Листом № 76/66-ЗПІ/10/Ян-22 від 09.12.2022 на запит представника позивача від 02.12.2022 року Державна установа «Центр пробації» відмовила у направленні матеріалів до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області для призначення пенсії ОСОБА_1 , посилаючись на відсутність необхідної вислуги років у календарному обчисленні.

Вважаючи протиправними дії Державної установи «Центр пробації» щодо відмови в оформленні та направленні необхідних документів до органу Пенсійного фонду України для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби», позивач звернулася до суду з позовом про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного від 24.03.2023 у справі № 520/1190/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправними дії Державної установи «Центр пробації» щодо відмови у оформленні та направленні подання про призначення пенсії та всіх необхідних документів до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби», із зарахуванням до вислуги років для призначення такої пенсії часу проходження служби на пільгових умовах. Зобов`язано Державну установу «Центр пробації» оформити та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області подання про призначення пенсії та всі необхідні документи для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби», із зарахуванням до вислуги років для призначення такої пенсії часу проходження служби на пільгових умовах.

Листом від 12.04.2023 № 2332/10/Ян-23 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного від 24.03.2023 по справі №520/1190/23 Державною установою «Центр пробації» підготовлено та надіслано до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області матеріали для призначення пенсії ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області листом від 21.04.2023 №2000-0309-8/51445 повідомило позивача, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19.04.2023 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, оскільки відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» пенсія за вислугу років призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж", "з" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше, тоді як календарна вислуга позивачки на момент звільнення складає 20 років 06 місяців та 03 дні.

Не погоджуючись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 19.04.2024, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного від 07.08.2023 у справі №520/14878/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про розгляд подання про призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 від 19.04.2023, яким відмовлено в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до пункту А статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби», із зарахуванням до вислуги років для призначення такої пенсії часу проходження служби на пільгових умовах. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 29.11.2022 року відповідно до пункту А статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби», із зарахуванням до вислуги років для призначення такої пенсії часу проходження служби на пільгових умовах.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що саме уповноважені структурні підрозділи здійснюють перевірку поданих звільненими зі служби особами заяв про призначення їм пенсії, здійснюють обчислення вислуги років для призначення пенсії та встановлюють наявність підстав для її призначення. Після цього такий орган законодавчо наділений компетенцією направити подання про призначення пенсії за вислугу років до територіального органу Пенсійного фонду України або відмовити у такому поданні.

При цьому суд першої інстанції покликався на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28.11.2018 у справі №537/1980/16-а.

За результатом апеляційного перегляду справи Другий апеляційний адміністративний суд своєю постановою від 21.02.2024 скасував рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 та ухвалив нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що, оскільки станом на дату звільнення позивача (28.11.2022) та дату звернення позивача (29.11.2022) із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області для призначення пенсії за вислугу років за Законом № 2262-ХІІ діяла нова редакція пункту 3 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого Кабінетом Міністрів України постановою №393 від 17.07.1992, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для зарахування позивачу на пільгових умовах часу проходження служби особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби до вислуги років для призначення пенсій, оскільки такий період враховується тільки для визначення розміру пенсії.

Ухвалюючи постанову, суд апеляційної інстанції покликався на висновок, сформований Верховним Судом у постанові від 31.08.2023 у справі № 200/4951/22, у якій, серед іншого Суд дійшов висновку, що для призначення пенсії за вислугу років за Законом №2262-ХІІ календарна вислуга років могла бути зарахована на пільгових умовах відповідно до Постанови № 393 у редакції, чинній до внесення змін Постановою Кабінету Міністрів України № 119 від 16.02.2022.

Вважаючи підпункт 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393» протиправним, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, враховуючи предмет спору, суд повинен перевірити, чи прийнято спірну постанову Кабінету Міністрів України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, добросовісно, пропорційно.

Відповідно до статті 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

За приписами статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України, зокрема, забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади тощо.

Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначає Закон України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 №794-VII (далі Закон №794-VII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №794-VII (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

За приписами пункту 3 частини першої статті 2 Закону №794-VII до основних завдань Кабінету Міністрів України належить, зокрема, забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування;

Відповідно до статті 3 Закону №794-VII діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права та законності.

Згідно з положеннями статті 4 вказаного Закону Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Статтею 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Згідно з приписами частини першої - третьої статті 49 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Конституційний Суд України у пункті 2.1 рішення від 26 грудня.2011 року №20-рп/2011 зазначив, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

У рішенні від 02 березня 1991 року №2-рп/99 Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, проаналізувавши вказані норми в сукупності, суд дійшов висновку про те, що за своєю правовою природою, повноваження відповідача щодо винесення постанов та розпоряджень є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), з огляду на те, що право ініціативи у прийнятті актів Кабінету Міністрів України мають виключно члени Кабінету Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Спеціальним законом, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, зокрема, які перебували на військовій службі є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі Закон № 2262-ХІІ).

Відповідно до приписів статті 17-1 Закону № 2262-ХІІ (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порядок обчислення вислуги років особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відтак, з вищенаведених приписів законодавства вбачається, що законодавець делегував Уряду повноваження, зокрема на встановлення порядку обчислення вислуги років особам, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ.

З урахуванням наведеного суд визнає обґрунтованими доводи відповідача щодо наявності у Кабінету Міністрів України повноважень на прийняття нормативно-правових актів, які визначають державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії.

Так, з метою врегулювання порядку обчислення вислуги років, призначення і виплати пенсій та грошової допомоги особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» (далі Постанова №393, Порядок №393).

Разом з цим, 19.02.2022 набрала чинність постанова Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. №393» (далі - Постанова №119).

Відповідно до пояснювальної записки до проєкту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. №393» (арк.186 том I) метою її прийняття є приведення постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 ««Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» у відповідність до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII у зв`язку із внесенням до нього змін.

Постановою №119 було змінено редакцію пункту 3 Постанови № 393. Вказаною постановою також змінено і назву Порядку №393.

Внаслідок внесення Кабінетом Міністрів України зазначених змін, з 19.02.2022 було скасовано зарахування відповідних періодів служби до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, а замість цього введено зарахування відповідних періодів служби до вислуги років для визначення розміру пенсії на пільгових умовах.

На думку позивача, підпункт 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 119, яким викладено в новій редакції абзац перший пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393, а саме: «3. До вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах», фактично змінив порядок правового регулювання щодо обліку пільгового стажу при призначенні пенсії відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких осіб».

Позивач вважає, що підпунктом 1 пункту 5 Постанови №119 було порушено право позивача мирного володіння майном, передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2262-XII, особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону, військовослужбовцям пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Відтак, право призначення та виплату пенсії за вислугу років може бути реалізовано після звільнення з військової служби.

Умови призначення пенсій за вислугу років передбачені статтею 12 Закону № 2262-ХІІ.

Такими умовами є наявність у військовослужбовця (іншої особи, яка має право на пенсію за цим Законом) необхідної календарної вислуги. У даному випадку 25 років календарної вислуги.

Так, згідно з пунктом "а" частини 1 статті 12 Закону №2262-XII пенсія за вислугу років призначається […] іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

Згідно з пунктом "б" статті 1-2 Закону №2262-XII право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

При призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення (частина 4 стаття 17 Закону №2262-XII).

Верховний Суд у постанові від 03.03.2021 у справі №805/3923/18-а зазначив, зокрема, що основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон №2262-XII. Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою №393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку.

Відповідний висновок щодо права на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умов викладений і в постанові Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №480/4241/18, з висновків якої вбачається, що для призначення пенсій за вислугу років за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарна вислуга років може бути зарахована на пільгових умовах відповідно до Порядку №393».

Аналогічні висновки Верховного Суду містяться й у постанові Верховного Суду від 09.06.2022 №120/3521/20-а, від 22.06.2022 №761/29252/17, від 27.07.2022 №766/4549/17.

При цьому, суд акцентує увагу, що позивачка проходила службу на посадах рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби.

Водночас, право на пільговий залік вислуги років для осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби передбачене Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».

Відповідно до частин 3, 4 статті 23 цього Закону пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюється пільговий залік вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за сорок днів.».

Суд враховує, що підставою для подання позову в даній справі стало рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2024 у справі №520/14878/23, яким позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо оскарження відмови у призначенні пенсії за вислугу років.

При цьому, суд враховує, що постановою Верховного Суду від 18.02.2025 у справі №520/14878/23 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року скасовано. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 змінено в частині мотивів задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2023 року залишено без змін. При цьому Верховний Суд вказав, що право позивачки на пільгове зарахування вислуги років саме для призначення пенсії передбачене частиною 4 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», яка підлягає застосуванню під час вирішення цієї справи.

Відтак, порушення прав, на яке посилається позивач, відновлено, а твердження позивача про те, що дії відповідача, а саме внесення відповідних змін до Постанови №393, стали наслідком фактичного скасування відповідного права особи на пенсію та втручання у мирне володіння майном позивача не знайшли свого підтвердження у ході розгляду адміністративної справи.

Суд зазначає, що особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів, зокрема, органів виконавчої влади, регламентовано положеннями статті 264 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до частини третьої статті 264 КАС України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Тобто суб`єкт правовідносин, до якого буде застосований чи застосується цей акт, якщо вважатиме, що цей нормативний документ порушує або порушуватиме його права чи інтереси, за наявності відповідного обґрунтування, може оскаржити нормативно-правовий акт як відразу після часу набрання ним чинності, так і будь-коли й тоді, коли нормативно-правовий акт чинний і продовжує регулювати певні відносини, внаслідок яких відбувається порушення його прав та/чи законних інтересів.

Підсумовуючи вищенаведені узагальнення, колегія судів підкреслює, що до суду може бути оскаржений певний акт суб`єкта владних повноважень, який набрав чинності, є чинним та створює юридичні наслідки для позивача.

Зважаючи на постанову Верховного Суду від 18.02.2025 у справі №520/14878/23, суд не вбачає правових підстав для висновку, що визнання протиправним та скасування оскаржуваного підпункту 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393» буде впливати на права позивача, оскільки право на пільговий залік вислуги років для осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби передбачене Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправними та нечинними спірних положень підпункту 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393», яким абзац перший пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 викладено у наступній редакції: « 3. До вислуги років для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах».

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Доказів понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа - Міністерство соціальної політики про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуюча суддя Діска А.Б.

Судді: Жукова Є.О.

Кочанова П. В.