Справа № 320/2048/23
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2048/23 Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів Василенка Я.М., Сорочка Є.О.,

за участю секретаря Михайлової І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання протиправним та скасування рішення від 28.07.2022, стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 28.07.2022 №1.1/16-2022;

- визнати протиправним та скасувати протокол засідання Центральної комісії Департаменту щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установ виконання покарань від 28.07.2022 №1.1/16-2022;

- стягнути з Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на його користь моральну шкоду у розмірі 1 500 000, 00 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними та висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, що є підставами для скасування зазначеного рішення. Вказано, що поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя. Крім того, наголошено, що протиправні дії Центральної комісії Департаменту щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установ виконання покарань спричинили негативні емоції у позивача, які, враховуючи соціальний статус скаржника та позбавлення права на належну правову допомогу внаслідок протиправних дій відповідача, досягли рівня страждання, які заподіюють моральну шкоду.

Представник Департаменту з питань виконання кримінальних покарань заперечила проти задоволення вимог апелянта, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату та час апеляційного розгляду справи, участі в судовому розгляді в режимі відеоконференції не взяв, про що було складено довідки від 11.06.2025 та від 18.06.2025, згідно яких судові засідання в режимі відеоконференції за участю апелянта провести не вдалося, оскільки з`єднання з Ужгородським слідчим ізолятором № 9 було відсутнє. При цьому апелянт був повідомлений про час та місце розгляду справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення питання, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів, з урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без позивача, з урахуванням неодноразової відсутності на зв`язку останнього.

При цьому, в ухвалі Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2025 року, якою задоволено клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання у режимі відеоконференції роз`яснено, що ризики технічної неможливості участі у засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, вироком Апеляційного суду Полтавської області від 09.06.2005 позивач засуджений до довічного позбавлення волі.

З 09.03.2007 позивач відбував покарання в Ладижинській виправній колонії управління ДПтС України у Вінницькій області.

Рішенням Апеляційної комісії Державної пенітенціарної служби України від 10.09.2015 засудженого ОСОБА_1 переведено з Ладижинської виправної колонії управління ДПтС України у Вінницькій області до Полтавської установи виконання покарань управління ДПтС України в Полтавській області.

Начальнику державної установи «Полтавська установа виконання покарань № 23» надійшли рапорти начальника сектору максимального рівня безпеки-начальника відділення соціально-психологічної служби державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» та старшого оперуповноваженого оперативного відділу державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)», в яких зазначено, що засуджений ОСОБА_1 за період відбування покарання характеризується посередньо, на заходи виховного характеру не реагує, зацікавленості у виховному процесі не проявляє, свою поведінку вперто змінювати на краще не бажає, на інших засуджених негативної спрямованості відділення та колонії має значний вплив. Допускає порушення вимог режиму тримання.

У відношенні до представників адміністрації допускає випадки неввічливої поведінки, виконує їх вимоги тільки під контролем. Поведінка засудженого потребує постійного контролю з боку представників адміністрації.

До реалізації індивідуальної програми соціально - психологічної роботи із засудженим ставиться незацікавлено. Участі у реалізації програми диференційного виховного впливу на засуджених до позбавлення волі не приймає за власним бажанням. Активності у соціально корисній діяльності не проявляє.

До виконання робіт ставиться задовільно, ініціативи під час робіт не проявляє, допускає випадки порушення вимог техніки безпеки. Роботи по благоустрою місць позбавлення волі виконує лише під примусом, намагається від них ухилятися.

За характером неврівноважений, імпульсивний, жорстокий, цинічний, егоїстичний та брехливий. Схильний до створення конфліктних ситуацій та фізично- агресивної поведінки. У відношенні до засуджених конфліктний, корисливий, хитрий, дружні відносини підтримує тільки з порушниками режиму відбування покарання, намагається дотримуватись злочинних традицій.

Начальником державної установи «Полтавська установа виконання покарань № 23» подано рапорт від 24.06.2022 до начальника Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, в якому просить розглянути питання у відповідності до ст. 93 п. 2 КВК України про переведення засудженого ОСОБА_1 для подальшого відбування покарання в іншу установу максимального рівня безпеки, оскільки засуджений ОСОБА_1 характеризується негативно, постійно висловлює своє невдоволення умовами відбування покарання, при цьому закликаючи та підбурюючи інших засуджених на підтримання його особистих поглядів.

Поведінка засудженого ОСОБА_1 потребує постійного посиленого контролю з боку представників адміністрації.

Участі у реалізації програми диференційного виховного впливу на засуджених до позбавлення волі не приймає за власним бажанням. Активності у соціально корисній діяльності не проявляє.

У спілкуванні з іншими засудженими наполягає на підтриманні його у написанні необгрунтованих скарг до різних правоохоронних органів щодо неналежних умов тримання. Як на його думку, веде розмови щодо консолідації з іншими засудженими та ув`язненими, з метою протидії адміністрації установи та дестабілізації оперативної обстановки в установі.

Згідно наявної інформації засуджений ОСОБА_1 протягом останніх трьох місяців почав активно вести розмови про вчинення протиправних дій та спонукати до цього інших засуджених. Закликав засуджених до відмови виходу з камер під час проведення обшуків та блокування дверей зсередини, при цьому він наголошував, що якщо ми будемо вчиняти зазначену непокору, а співробітники установи почнуть застосовувати фізичну силу, то необхідно демонстративно вчиняти акти членоушкодження. Крім цього стало відомо, що ОСОБА_1 підбурює засуджених та ув`язнених щодо масового голодування, безпідставно мотивуючи це неналежними умовами тримання та неналежним медичним забезпеченням, провокує засуджених із господарського обслуговування до невиходу на роботу, погрожує при цьому їм фізичною розправою, яку останні сприймають як реальну.

У період свого перебування в установі засуджений ОСОБА_1 направив до інших установ і організацій близько 9000 (дев`яти тисяч) скарг, клопотань, заяв, достовірність яких викликає сумнів.

Під час опитування засуджених господарчої обслуги ОСОБА_2 , вони письмово пояснили, що засуджений ОСОБА_1 неодноразово просив їх написати від себе скарги, в яких зазначити, що в установі порушуються права засуджених на медичну допомогу, та упереджене ставлення адміністрації установи, небажання сприяти у вирішенні потреб засуджених. Крім цього, провокує засуджених із господарського обслуговування до невиходу на роботу, при цьому погрожує їм фізичною розправою, яку останні сприймають як реальну.

Також у рапорті вказано, що поведінка засудженого ОСОБА_1 може призвести до різкого погіршення стану оперативної обстановки та дестабілізації роботи установи.

Як слідує з висновку щодо недоцільності подальшого відбування покарання засудженого ОСОБА_1 у державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)» №15/02/11 дск від 24.06.2022, затвердженого начальником Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерсва юстиції полковником внутрішньої служби Романовим Г. 07.07.2022: вважали б, з метою запобігання провокаційних дій з боку засуджених та недопущення дестабілізації оперативної обстановки в установі, доцільно перевести засудженого ОСОБА_3 для подальшого відбування покарання до іншої установи максимального рівня безпеки.

Перевірку по відношенню до засудженого ОСОБА_4 припинити.

Матеріали перевірки надіслати до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Як слідує з службової записки Управління-розшукової діяльності Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 21.07.2022 № 4/1/815, розглянувши матеріали, що надійшли із Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (вх. № 222 ДСК/ВС від 15.07.2022), щодо переведення засудженого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)», раніше несудимого, засудженого 09.06.2005 судовою колегією в кримінальних справах Апеляційного суду Полтавської області за п. 4, 10 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 15, п. 1, 9 ст. ч. 2 ст. 115, ст. 70 Кримінального кодексу України до довічного позбавлення волі. Початок строку: 09.05.2004, кінець строку: довічне позбавлення волі. У відповідності до ч. 2 ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України Управлінням розшукової діяльності Департаменту запропоновано дане питання винести на розгляд центральної комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання.

На засіданні Центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установ виконання покарань розглянуто матеріали державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№23)» щодо переведення засудженого ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України з однієї установи виконання покарань до іншої за межами зони діяльності одного міжрегіонального управління (протокол від 28.07.2022 №16).

Комісією досліджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Раніше не судимий. Засуджений Апеляційним судом Полтавської області 09.06.2005 за п.п. 4,10 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 15 - п.п. 9, 11 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного суду України від 27.10.2005 вирок Апеляційного суду Полтавської області від 09.06.2005 залишений без змін.

Співучасники кримінального правопорушення відсутні.

Початок строку: 09.05.2004

Кінець строку: ДПВ

З 24.05.2015 відбуває покарання в державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)».

Згідно з матеріалами особової справи засуджений проживав у селі Дрижина Гребля, Кобеляцький район. Полтавська область.

Соціальні зв`язки: село Дрижина Гребля, Кобеляцький район, Полтавська область - батько, сестри, м. Полтава - мати.

Пропозиція: перевести для подальшого відбування покарання засудженого ОСОБА_1 з сектору максимального рівня безпеки для чоловіків, які засуджені до довічного позбавлення волі державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» до сектору максимального рівня безпеки для чоловіків, які засуджені до довічного позбавлення волі державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)», на підставі частини 2 статті 93 Кримінально - виконавчого кодексу України.

Голосували: ЗА - 8. Проти - 0.

За результатами голосування прийнято рішення: перевести для подальшого відбування покарання засудженого ОСОБА_1 з сектору максимального рівня безпеки, для чоловіків, які засуджені до довічного позбавлення волі державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» до сектору максимального рівня безпеки, для чоловіків, які засуджені до довічного позбавлення волі державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)», на підставі частини 2 статті 93 Кримінально - виконавчого кодексу України.

Згідно Наряду на переведення засудженого з однієї установи виконання покарань до іншої установи виконання покарань від 28.07.2022 № 3/1-6212/Ксу/ВС, на підставі рішення Центральної комісії Департаменту від 28.07.2022 № 1.1/16 - 2022 засудженого ОСОБА_1 переведено для подальшого відбування покарання з сектору максимального рівня безпеки для чоловіків, які засуджені до довічного позбавлення волі державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)» до сектору максимального рівня безпеки, для чоловіків, які засуджені до довічного позбавлення волі державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)».

Позивач, не погоджуючись з оскаржуваними протоколом та рішенням, звернувся до суду з відповідним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час прийняття оскаржуваних рішень відповідач діяв обґрунтовано та з урахуванням всіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, що зумовлює висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приписами ч. 6 ст. 57 КВК України передбачено, що допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Відповідно до ст. 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 № 20 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальний орган Міністерства юстиції Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України та Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Пунктом 2 цієї постанови утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департамент з питань виконання кримінальних покарань, який відповідно абзацу третього пункту 3 зазначеної постанови є правонаступником територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови.

Відповідно до пункту 2 Положення про Департамент з питань виконання кримінальних покарань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.04.2022 № 1418/5 Департамент у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України, постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства та Міжнародними правилами і стандартами дотримання прав людини і громадянина у сфері виконання кримінальних покарань.

Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 680/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.03.2017 № 266/30134 затверджено Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання (далі - Положення № 266/30134).

Відповідно до пункту 2 розділу І Положення № 266/30134 центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється в Департаменті, який в межах компетенції розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів, визначає засудженим до позбавлення волі вид установи виконання покарань, місце відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, здійснює їх направлення і переведення для відбування покарання до установ (дільниць виправних центрів, секторів), коли вирішення таких питань виходить за межі повноважень міжрегіональної комісії, центральних комісій щодо установ центрального та південного регіонів;

Центральні комісії щодо установ центрального та південного регіонів - колегіальні органи, що утворюються в Департаменті, які в межах компетенції визначають засудженим до позбавлення волі вид установи виконання покарань, місце відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, здійснюють направлення і переведення для відбування покарання засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі та арешту в межах зони діяльності центрального та південного регіонів.

Згідно з розділом IV Положення №266/30134 у своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року № 228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження заяв, скарг, запитів, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.

У виняткових випадках, коли вирішення питання потребує більш ґрунтовного та детального вивчення обставин, отримання додаткових доказів, документів чи пояснень, необхідних для прийняття міжрегіональною та центральною комісіями рішень, строк розгляду питання може бути продовжено, але не більше ніж на 15 календарних днів. У разі прийняття такого рішення відповідна комісія письмово повідомляє про це уповноважений орган, заявника з наданням обґрунтованого роз`яснення.

За наявності обставин, визначених у пункті 3 цього розділу, міжрегіональна та центральна комісії можуть запросити до участі у засіданні заявника, уповноваженого представника органу, якими ініційоване питання, що підлягає розгляду та прийняттю за ним рішення відповідною комісією.

Міжрегіональна та центральна комісії мають право залучати спеціалістів органів, установ виконання покарань, СІЗО та інших установ для розгляду і вирішення питань, що належать до їх компетенції.

Засідання комісії вважається правомочним, якщо на ньому присутні не менше ніж дві третини її складу. Рішення комісії приймається простою більшістю голосів присутніх членів комісії з урахуванням висновків її членів. У разі рівного розподілу голосів голос головуючого є вирішальним.

Член комісії у разі незгоди з рішенням, прийнятим комісією, має право у письмовій формі викласти свою окрему думку, яка додається до протоколу засідання комісії.

У разі відсутності будь-кого з членів комісії (крім голови, його заступника та секретаря комісії) його обов`язки виконує особа, яка згідно з функціональними обов`язками по службі її заміщає. Підстави відсутності члена комісії вносяться до протоколу. У разі відсутності секретаря комісії комісія обирає секретаря засідання з числа присутніх членів комісії.

Голови, їх заступники та члени комісій є персонально відповідальними за законність прийнятого рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 розділу V Положення №266/30134 рішення комісій оформлюються протоколами, які підписуються усіма присутніми на засіданні членами комісії. Про прийняте комісією рішення уповноваженим органам, установам чи заінтересованим особам надається витяг з протоколу засідання комісії (додаток 3), а засудженому - оголошується під підпис.

Серед основних завдань центральної комісії є, зокрема: розгляд питань щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України (абзац 6 пункт 2 розділу II Положення №266/30134).

Наказом Департаменту від 12.03.2020 № 6/ОД-20 утворено Центральну комісію Департаменту з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення та переведення для відбування покарання та затверджено її посадовий склад.

Отже, переведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить до виключної компетенції центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань.

Переведення засуджених врегульовано Порядком визначення засудженим виду установи виконання покарань, направлення для відбування покарання засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту, обмеження волі та їх переведення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 680/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 № 265/30133 (далі - Порядок № 265/30133), зі змінами в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Пунктом 7 розділу IV зазначеного Порядку передбачено, що в окремих випадках, передбачених ст. 10 та ч. 2 ст. 93 КВК України, за заявою засудженого наряд на переведення засудженого з однієї установи виконання покарань до іншої установи виконання покарань (додаток 7) готується після надання до міжрегіональної чи центральної комісії вмотивованого висновку, затвердженого начальником міжрегіонального управління, або керівником Департаменту щодо установ центрального та південного регіонів (особами, які виконують їх обов`язки), та матеріалів, зібраних під час перевірки обставин, що перешкоджають перебуванню засудженого в установі виконання покарань.

Підрозділ з контролю за виконанням судових рішень міжрегіонального управління або Департаменту на підставі витягу з протоколу засідання міжрегіональної чи центральної комісії протягом п`яти робочих днів з дати прийняття рішення комісією готує наряд на переведення засудженого з однієї установи виконання покарань до іншої установи виконання покарань.

Відповідно до ст. 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 2014 року у справі «Вінтман проти України» (Заява № 28403/05) вказано, що засуджені до позбавлення волі мають «надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу» (див. рішення у справі «Хьорст проти Сполученого Королівства (№ 2)» (Hirst v. the United Kingdom (no. 2) [ВП], заява № 74025/01, п. 69, ECHR 2005-IX). Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі (див. рішення від 25 липня 2013 року у справі «Ходорковський і Лєбєдєв проти Росії» (Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), заяви № 11082/06 та № 13772/05, п. 836).

У той же час очевидним є той факт, що тримання особи під вартою за своєю природою призводить до обмеження її приватного та сімейного життя ( наприклад, рішення у справі «Мессіна проти Італії (№ 2)» (Messina v. Italy (no. 2)), заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х, та ухвалу щодо прийнятності у справі «Калашніков проти Росії» (Kalashnikov v. Russia), заява № 47095/99, ECHR 2001-XI (витяги).

Колегія суддів враховує, що у своїй практиці ЄСПЛ визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин та перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя (див. ухвалу щодо прийнятності від 6 квітня 2000 року у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98). Отже, сприяння з боку адміністрації колонії підтриманню зв`язків засуджених зі своїми близькими родичами є важливою частиною їхнього права на повагу до сімейного життя (див. вищезазначене рішення у справі «Мессіна проти Італії (№ 2)» (Messina v. Italy (no. 2)), п. 61).

Так, будь-яке обмеження права засудженої особи на повагу до його приватного та сімейного життя має застосовуватися «згідно із законом» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції (див. рішення від 17 липня 2007 року у справі «Кучера проти Словаччини» (заява № 48666/99, п. 127). Вислів «згідно із законом» не тільки диктує необхідність дотримання національного законодавства, але також пов`язаний з якістю зазначеного законодавства (рішення у справах «Нєдбала проти Польщі» (Niedbala v. Poland), заява № 27915/95, п. 79, від 4 липня 2000 року, та «Градек проти Польщі» (Gradek v. Poland), заява № 39631/06, п. 42, від 8 червня 2010 року).

Поряд з цим, законодавство, яке передає державним органам влади дискреційні повноваження, саме по собі не суперечить зазначеній вимозі (див. рішення у справах «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia), заява № 58442/00, п. 135, від 28 листопада 2002 року, та «Вегера проти Польщі» (Wegera v. Poland), заява № 141/07, п. 71, від 19 січня 2010 року). Проте законодавство повинно з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення такого дискреційного повноваження, наданого компетентним органам влади, з огляду на «законну мету» відповідного заходу, аби забезпечити особу належним захистом від свавільного втручання (див., наприклад, рішення у справах «Аль-Нашиф проти Болгарії» (Al-Nashif v. Bulgaria), заява № 50963/99, п. 119, від 20 червня 2002 року, та «Алєксєєва проти Латвії» (Aleksejeva v. Latvia), заява № 21780/07, п. 55, від 3 липня 2012 року).

Статтею 93 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що засуджені, «як правило», мають відбувати весь строк покарання поблизу від свого місця проживання ( пункт 42).

Загальна норма, закріплена вищезазначеним положенням, відповідає Європейським пенітенціарним правилам, які рекомендують поміщення засуджених до позбавлення волі, наскільки це максимально можливо, до установ виконання покарань, розташованих поблизу місць проживання родин або близьких родичів (див. пункти 56-58). Так само вона відповідає вимозі щодо надання органами влади сприяння засудженим у підтримці зв`язків зі своїми близькими родичами, що є невід`ємним елементом статті 8 Конвенції ( пункт 78).

З формулювання, використаного у статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, випливає, що вищезазначена норма не є абсолютною і у деяких невказаних випадках дозволяє винятки.

Таким чином, законодавчим положенням дозволяється переведення засудженого з однієї пенітенціарної установи до іншої за виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого у «первинній» установі.

Суд першої інстанції ретельно дослідивши матеріали справи обґрунтовано вказав, що переведення позивача було здійснено з урахуванням виняткових обставин.

Так, матеріалами справи підтверджується, що засуджений ОСОБА_1 підбурював засуджених, які утримувались разом з ним в одній камері та у сусідніх камерах, а також засуджених з господарського обслуговування, до написання необґрунтованих скарг щодо неналежного, на його думку, умов тримання та неналежного медичного обслуговування, провокував останніх до протидії адміністрації установи та дестабілізації оперативної обстановки в державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)».

Зазначені висновки не спростовані жодними доводами апеляційної скарги, або доказами, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України. Крім того, апеляційна скарга не містить заперечень стосовно викладених обставин.

Разом з тим, зміст доводів ОСОБА_1 зводиться до незгоди із переведенням його на значну відстань від місця проживання його родичів, що однак, у взаємозв`язку з обставинами справи не може визнаватись достатньою правовою підставою для скасування спірного рішення суду.

Поряд з цим, доводи позовної заяви та апеляційної скарги не свідчать про допущення порушень норм законодавства Департаментом з питань виконання кримінальних покарань під час прийняття спірних рішень, а отже, суд першої інстанції цілком обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

В частині вимоги позивача про стягнення на його користь 1 500 000, 00 грн завданої моральної шкоди, то моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням, бездіяльністю або рішеннями заподіювача - суб`єкта владних повноважень, та вини останнього в її заподіянні.

Крім того, при заявленні вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивачем має бути зазначено, в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Аналогічна правова позиція висловлена судом касаційної інстанції, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 в адміністративній справі № 804/2252/14, 28.11.2018 в адміністративній справі №281/550/15-а, 21.11.2018 в адміністративній справі № 826/19928/16 та 30.01.2018 в адміністративній справі № 813/5138/13-а.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 24.06.2020.

Водночас, докази, які б належно підтверджували доводи позивача про заподіяння моральної шкоди в матеріалах справи - відсутні.

Поряд з цим, вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимог про визнання протиправними та скасування протоколу та рішення, а отже задоволенню не підлягає.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводами апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаних правових позицій Верховного Суду, які під час розгляду справи були правомірно враховані судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Дослідивши зміст апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вирішив даний спір у відповідності до вимог чинного законодавства та практики Європейського суду з прав людини, відмовивши в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що позивачем в апеляційній скарзі не доведено протиправності рішень відповідача в межах спірних правовідносин, а відтак підстави для задоволення позовних вимог та апеляційної скарги - відсутні.

Крім того, апеляційна скарга не містить суттєво інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у позовній заяві, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга не містить.

Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про визнання протиправним та скасування рішення від 28.07.2022, стягнення моральної шкоди - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

Є. О. Сорочко

Повний текст постанови складено 25.06.2025.