Справа № 280/11957/24
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2025-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди, починаючи з січня 2021 року по день звернення до суду, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2102 гривні та зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату позивачу недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди з січня 2021 року по день звернення до суду, виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року - 2270 грн, на 1 січня 2022 року - 2481 грн, на 1 січня 2023 року - 2684 грн, на 1 січня 2024 року - 3028 грн, з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Просив зобов`язати відповідача в подальшому обчислювати позивачу розмір суддівської винагороди виходячи з прожиткового мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного календарного року.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що Указом Президента України від 03 лютого 2010 року №99/2010 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя, а Указом Президента України від 28 вересня 2017 року № 295/2017 ОСОБА_1 призначено суддею безстроково. Позивач зазначає, що в 2021, 2022, 2023, 2024 роках відповідач нараховував ОСОБА_1 1 суддівську винагороду, для визначення суми якої використовувалася величина під назвою розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2021 року, в розмірі 2102,00 грн. При цьому, всупереч вимогам діючого законодавства відповідач не враховував показники прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений ЗУ «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року вимоги позову задоволено частково, залишивши без задоволення вимоги щодо вирішення спірного питання на майбутнє.

З апеляційною скаргою звернувся відповідач, в обґрунтування якої зазначив, що ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є бланкетною нормою, оскільки визначає лише кількість прожиткових мінімумів для працездатних осіб для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який необхідний для обчислення посадового окладу cудді.

Апелянт зазначив, що чинним законодавством України на 2021- 2024 роки було визначено, що прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення, серед іншого, працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді становить 2 102,00 гривні.

Оскільки для обчислення посадового окладу судді встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2102,00 грн., то під час визначення базового посадового окладу судді відповідач мав застосовувати лише визначені законами для зазначеної мети розміри прожиткового мінімуму.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позиції позивача. Крім того, під час ухвалення рішення у даній справі, суд першої інстанції враховував правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 13.07.2023 року по справі №280/1233/22.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення колегія суддів дійшла висновку щодо відсутністю підстав для задоволення позовних вимог.

Із такими доводами суду погодитися не можу з огляду на таке.

Розмір прожиткового мінімуму визначається на основі вартості споживчого кошика, який включає набори продуктів харчування, непродовольчих товарів та послуг, необхідних для забезпечення життєдіяльності людини та збереження її здоров`я. Розмір прожиткового мінімуму диференціюється для різних соціальних і демографічних груп населення, таких як діти до 6 років, діти від 6 до 18 років, працездатні особи та особи, які втратили працездатність.

Розмір прожиткового мінімуму встановлюється диференційовано для різних вікових та соціальних груп, враховуючи їхні специфічні потреби.

Прожитковий мінімум встановлюється Законом України "Про прожитковий мінімум" та застосовується при визначенні розмірів соціальних допомог, пенсій та інших виплат.

Важливо розрізняти фактичний прожитковий мінімум, який розраховується, виходячи з вартості споживчого кошика, та законодавчо встановлений прожитковий мінімум, який визначається у законі про державний бюджет.

Прожитковий мінімум впливає на розміри соціальних допомог, пенсій, аліментів та інших виплат, які розраховуються на основі прожиткового мінімуму.

Прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів після науково-громадської експертизи набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг.

З 2014 року розмір прожиткового мінімуму було заморожено й надалі його розмір визначався в «ручному режимі» поточні ціни ніяк не впливають на нього.

Водночас з кінця 2015 року Міністерство соціальної політики України щомісяця вираховує «фактичний розмір прожиткового мінімуму», що базується на тому самому споживчому кошику, що й законодавчий прожитковий мінімум, але у поточних цінах.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2015 у справі 826/6362/15 за позовом керівника неурядового Проекту «Відкритий Суд» ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України вирішено: визнати протиправними дії Кабінету Міністрів України із встановлення розміру прожиткового мінімуму в Україні на 2015 рік без проведення і врахування результатів науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг для встановлення прожиткового мінімуму.

Це судове рішення було залишене без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.09.2015, а на підставі виконавчого листа за даним рішенням, 09.12.2015 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту Біловолом В. О. відкрито виконавче провадження ВП № 49613423 та встановлено уряду строк на виконання рішення суду: до 15.12.2015 року включно. Уряд не виконав дане рішення суду.

Набуття зазначеними судовими рішеннями законної чинності доводить існування певного механізму для встановлення прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня відповідного календарного року.

Прожитковий рівень у розмірі 2102 грн для працездатних осіб в Україні був встановлений з 1 грудня 2019 року і зберігався протягом 2020 року до 1 липня.

З 1 липня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був підвищений до 2197 грн.

Таким чином, прожитковий рівень у 2102 грн був актуальним протягом періоду з 1 грудня 2019 року до 1 липня 2020 року.

Згідно з українським законодавством, розмір прожиткового мінімуму для суддів не встановлюється окремо і, як правило, розраховується на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про прожитковий мінімум» не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

Також, судді Законом України «Про прожитковий мінімум» не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

До 2021 року для розрахунку базового розміру посадового окладу застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року, як це передбачено статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

При цьому, зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди за відповідний період, а також до Закону України «Про прожитковий мінімум» щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, а отже відсутні законні підстави для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди.

Для врегулювання даного питання, спеціальними є норми статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», при цьому Закон України «Про державний бюджет» не повинен містити додаткового або інакшого правового регулювання правовідносин для яких діють спеціальні (виняткові) норми.

Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Про це також зазначив Конституційний Суд України у рішеннях від 09.07.2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Оскільки Законом України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій.

З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що зміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, на іншу розрахункову величину, яка Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.).

Суд обізнаний щодо висновків викладених у постанові ВП ВС від 24 квітня 2025 року у справі № 240/9028/24, але погодитись з обґрунтованістю зазначеної позиції досить складно.

Відповідно до ч. 2 ст. 356 КАС України у постанові Великої Палати Верховного Суду має міститися вказівка про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася палата.

Відступ від раніше сформованої правової позиції вирішує необхідність виправлення раніше допущених передчасних підходів до тлумачення норм права та забезпечує подальший розвиток застосування норм права.

Разом з тим, принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в протилежному випадку це означало б неможливість виправити судом свою позицію або виключало б можливість динамічного розвитку права та суспільних правовідносин.

Враховуючи те, що суд повинен, у першу чергу, захищати конституційні права та свободи особи, при виникненні ситуації, за якої потрібно вибирати «результат на зараз» або ефективний захист конституційних прав і свобод, варто робити вибір на користь останнього, враховуючи також дотримання балансу суспільних та приватних інтересів.

Обґрунтовуючи дану позицію відступу, колегія суддів звертає увагу, що Законом № 1402-VIІI закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу судді, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

З огляду на викладене, вважаю, що за встановлених у цій справі обставин та правового регулювання спірних відносин така правова позиція повинна бути застосовна під час розгляду цієї справи.

Суддя Н.А. Олефіренко