Справа № 520/13852/25
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2025-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2025 р. № 520/13852/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області № 72 від 28.11.2024, яким відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року (з урахуванням рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019), починаючи з 29 вересня 2023 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області при призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року (з урахуванням рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019), з 29 вересня 2023 року, ОСОБА_1 зарахувати до спеціального стажу та під час обчислення пенсії період роботи з 05.04.2017 по 28.02.2022, з 01.04.2022 по 31.05.2022, з 01.09.2023 по 28.09.2023 у подвійному розмірі на підставі статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області прийнято протиправне рішення № 72 від 28.11.2024, яким відмовлено їй в призначенні пенсії за вислугу років. Позивач вважає, що має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року (з урахуванням рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019) з 29 вересня 2023 року, та на зарахування до її спеціального стажу та під час обчислення пенсії періодів роботи з 05.04.2017 по 28.02.2022, з 01.04.2022 по 31.05.2022 та з 01.09.2023 по 28.09.2023 в подвійному розмірі на підставі статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ. Позивач вважає свої права порушеними, тому звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 02.06.2025 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Витребувано в Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області заяву позивача з усіма доданими до неї документами, на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення № 72 від 28.11.2024, яким відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження доставлена позивачу та відповідачу до їх електронних кабінетів через систему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку електронних листів.

Відповідач подав до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, згідно якого повідомив, що ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. 2-1 розділу ХV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-ІV, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. За доданими документами до страхового стажу враховано всі періоди роботи. До спеціального стажу не зараховано періоди роботи з 21.11.2016 по 29.03.2017 в ТОВ фірмі Б.А.Т., оскільки даний заклад не передбачений Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років (відповідно до постанови КМУ від 04.11.1993 №909).

Правом надати відзив на позов відповідач не скористався, у встановлений судом строк документи до суду не надходили.

Згідно з ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Позивач 21.11.2024 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ.

У результаті розгляду заяви позивача за екстериторіальним принципом Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області прийнято рішення від 28.11.2024 № 72, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. (а.с. 23)

У рішенні зазначено, що відповідно до наданих документів страховий стаж особи - 14 років 4 місяці 25 днів, для визначення права - 21 рік 7 місяців 19 днів (з урахуванням ст. 60). Відповідно до наданих документів стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 - 17 років 2 місяці 16 днів (з урахуванням ст. 60).

Зі змісту позовної заяви судом встановлено, що, на думку позивача, вона має право на призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року (з урахуванням рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019) з 29.09.2023, та на зарахування до її спеціального стажу та під час обчислення пенсії періодів роботи з 05.04.2017 по 28.02.2022, з 01.04.2022 по 31.05.2022 та з 01.09.2023 по 28.09.2023 у подвійному розмірі на підставі статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ.

Так, позивач, не погодившись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України Сумській області від 28.11.2024 № 72, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пенсії за вислугу років працівникам охорони здоров`я призначають відповідно до п. "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі за текстом - Закон № 1788-XII).

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач, окрім іншого, зазначила, що відповідач при розгляді її заяви про призначення пенсії за вислугу років не врахував положення пункту «е» статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року, з урахуванням рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Згідно пункту "е" статті 55 Закону № 1788-XIІ (у редакції Закону № 213-VIII від 02.03.2015 та Закону № 901-VIII від 23.12.2015) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

У свою чергу, пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-XII (у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII від 02.03.2015 та Законом № 901-VIII від 23.12.2015) було визначено, що право на пенсію за вислугу років мали працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відтак, змінами, внесеними Законом № 213-VIII від 02.03.2015 до положень Закону № 1788-XII підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом "е" статті 55 Закону1788-XII, а Законом № 901-VIII від 23.12.2015 встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт "е" статті 55 Закону № 1788-XII) за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас, суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Конституційний Суд України у своєму рішенні вказав, зокрема, що положення статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 911-VI у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пункті "е" статті 55 Закону № 1788-XII, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1,3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України. Також, зазначив, що положення статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Суд звертає увагу, що після прийняття Закону № 213-VIII від 02.03.2015 та Закону №901-VIII від 23.12.2015 до Закону № 1788-XII неодноразово вносилися зміни, однак такі зміни не стосувалися призначення пенсії за вислугу років окремим категоріям працівників, які мають право на пенсію за вислугу років згідно статті 55 Закону № 1788-XII.

З огляду на рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019, суд звертає увагу на те, що з 05.06.2019 відновила дію редакція статті 55 Закону № 1788-XII, яка була чинною до 01.04.2015 (у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII від 02.03.2015 та Законом № 901-VIII від 23.12.2015).

Отже, з моменту ухвалення рішення Конституційним Судом України № 2-р/2019 від 04.06.2019, відновлено право позивача на призначення пенсії за вислугою років як працівнику освіти при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Суд зазначає, що відповідачем при розгляді заяви позивачки про призначення пенсії не враховано той факт, що з моменту ухвалення рішення Конституційним Судом України № 2-р/2019 від 04.06.2019 відбулися зміни в правовому регулюванні питання призначення окремим категорія працівників пенсії за вислугою років згідно статті 55 № 1788-XII, в тому числі і працівникам охорони здоров`я.

За викладених обставин, суд приймає до уваги доводи позивача про те, що пенсійним органом при розгляді питання про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року має враховуватися рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019.

Разом з тим, судом встановлено, що при розгляді заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років відповідач керувався тим, що згідно п.2-1 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (тобто, 11.10.2017) мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст.52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Суд вважає такі висновки відповідача безпідставними, оскільки позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років після прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.06.2019 № 2-р/2019, а відтак відповідач повинен застосовувати положення п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в первісній редакції, яка, як вже зазначено судом визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Посилання пенсійного органу на те, що спеціальний страховий стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" обчислений по 11.10.2017 повинен становити 26 років 6 місяців, є безпідставними, оскільки орган Пенсійного фонду застосував редакцію Закону України "Про пенсійне забезпечення", яка рішенням Конституційного Суду України 04.06.2019 № 2-р/2019 визнана неконституційною.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що розрахований пенсійним органом спеціальний стаж роботи позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, становить 17 років 2 місяці 16 днів, що не є достатнім для призначення позивачу пенсії за вислугою років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону № 1788-XIІ (у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII від 02.03.2015 та Законом № 901-VIII від 23.12.2015), навіть з урахуванням рішення Конституційного Суду № 2-р/2019 від 04.06.2019.

При цьому, згідно змісту позовної заяви судом встановлено, що позивач вважає, що має право на зарахування до її спеціального стажу періодів роботи з 05.04.2017 по 28.02.2022, з 01.04.2022 по 31.05.2022 та з 01.09.2023 по 28.09.2023 у подвійному розмірі на підставі статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, чого відповідачем також не враховано при розгляді її заяви про призначення пенсії за вислугу років.

З наявних у матеріалах справи розрахунків стажу позивача (форми РС-право) судом встановлено, що спірні періоди роботи позивача з 05.04.2017 по 28.02.2022, з 01.04.2022 по 31.05.2022 та з 01.09.2023 по 28.09.2023 зараховані до її страхового стажу, однак не зараховані до спеціального стажу в подвійному розмірі на підставі статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, як того вимагає позивач.

Розглядаючи питання щодо правомірності чи протиправності дій (бездіяльності) відповідача при зарахуванні до спеціального стажу позивача періодів роботи з 05.04.2017 по 28.02.2022, з 01.04.2022 по 31.05.2022 та з 01.09.2023 по 28.09.2023 в подвійному розмірі на підставі статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд зазначає, що матеріали справи не містять відомостей щодо розгляду відповідачем питання про зарахування зазначених спірних періодів до спеціального стажу позивача в подвійному розмірі.

Оскаржуване в даній справі рішення відповідача містить відомості лише щодо незарахування до спеціального стажу позивача періоду роботи з 21.11.2016 по 29.03.2017.

Доказів щодо надання оцінки відповідачем періодам роботи позивача з 05.04.2017 по 28.02.2022, з 01.04.2022 по 31.05.2022 та з 01.09.2023 по 28.09.2023 при розрахунку спеціального стажу позивача, оскаржуване рішення та матеріали справи не містять.

Отже, судом встановлено, що відповідач при розгляді заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років від 21.11.2024 не розглянув належним чином заяву позивача та додані до неї документи, не надав оцінку всім періодам, що можуть бути враховані до спеціального стажу позивача в подвійному розмірі на підставі статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не вказав підстав неможливості зарахування спірних періодів до спеціального стажу позивача в подвійному розмірі на підставі статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Так, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 28.11.2024 № 72 про відмову в призначенні пенсії позивачу є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд зазначає, що відповідно до пунктів 2, 4, 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами частини третьої-четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм вбачається, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, судом враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 у справі №804/14800/14.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що з урахуванням обставин цієї справи, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяву позивача від 21.11.2024 про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Оскільки відповідачем при перевірці документів позивача не було надано належну оцінку її періодам роботи, що мають бути зараховані до спеціального стажу позивача, то вимоги про зарахування спірних періодів роботи до спеціального стажу позивача є передчасними та питання щодо зарахування спірних періодів до спеціального стажу позивача має вирішуватися ГУ ПФУ в Сумській області при повторному розгляді заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років від 21.11.2024.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки ухвалою суду від 02.06.2025 позивача було звільнено від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Степана Бандери, буд. 43, м. Суми, 40009, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 28.11.2024 № 72 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.11.2024 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року (з урахуванням рішення Конституційного Суду №2-р/2019 від 04.06.2019), з урахуванням висновків суду по даній справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН