Справа № 420/6963/25
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2025-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6963/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В.,

за участю секретаря судового засідання Пахолчак В.П.,

представника позивачки Шаврова І.І.,

представника відповідача Панчошак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Одеської митниці (вул. Лип Івана та Юрія, 21 А, м. Одеса, 65078) про визнання протиправним наказу та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

До суду з адміністративним позовом звернулась ОСОБА_1 до Одеської митниці, в якому позивачка просить суд: - визнати протиправним та скасувати наказ Одеської митниці про її ОСОБА_1 , відрядження №1442-о від 26.11.2024; - стягнути з Одеської митниці моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що проходила державну службу на посаді начальника митного поста «Білгород-Дністровський». Наказом Одеської митниці №1442-о від 26.11.2024 її відряджено на посаду начальника митного поста «Подільськ». Зазначила, що в період з 26.11.2024 по 21.01.2025 року вона перебувала на лікарняному. Наказом ДМСУ від 13.01.2025 №18-о її звільнено з державної служби з 20.01.2025 року у зв`язку із закінченням строку, на який укладений контракт.

Позивачка вважає наказ про її відрядження №1442-о від 26.11.2024 протиправним, оскільки вона є матір`ю 2 дітей, один з яких є особою з інвалідністю 1 групи, та шлях до робочого місця з місця проживання складає 217 км від місця її проживання. Більш того, митний пункт «Подільськ» знаходиться на кордоні з невизнаною республікою «Придністров`я» та пункт пропуску в даному місці не працює.

Приймаючи оскаржуваний наказ, відповідачем порушено ч.3 ст.33 КЗпП України, якою заборонено перекладати на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без згоди працівника, зокрема жінок, які мають дитину з інвалідністю.

Також відповідачем не дотримано умов, передбачених ч.1 ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки наказ №1442-о від 26.11.2024 на переведення не містить конкретних обставин, які обумовлюють таке передання. Більш того, не було з`ясована, чи можливе таке переведення за станом здоров`я чи сімейними обставинами та в наказі не зазначені причини, обумовлені відверненню або ліквідацією наслідків бойових дій, а також інших обставин, що становлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей.

Відповідно до листів Одеської митниці щодо тимчасового переведення, причиною переводу зазначалася службова необхідність, що не відповідає приписам законодавства.

Більш того, Одеська митниця посилається на пункт 17 Контракту щодо можливості переведення робітника без його згоди тимчасово на місяць. Однак стаття 33 КЗпП України є спеціальною нормою, яка розширює положення Контракту та не підпадає під згаданий випадок.

Також ОСОБА_1 вказує на те, що оскаржуваний наказ Одеської митниці спричинив тяжкі наслідки, які виражалися в погіршенні здоров`я та морального стану, тому вважає, що у зв`язку з цим підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 50 000 грн.

Ухвалою суду від 17.03.2025 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 25.03.2025 року прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження по справі та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що позивачка не приступила до виконання обов`язків за посадою заступника начальника митного поста «Подільськ», оскільки перебувала у відпустці, далі - на лікарняному, а згодом звільнена у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

З огляду на те, що фактичного переведення не відбулося, наказом №579-о від 11.03.2025 року оскаржуваний наказ №1442-о від 26.11.2024 року скасовано як такий, що залишився нереалізованим.

Також прийняття оскаржуваного наказу є правомірним, що підтверджується результатами позапланової перевірки, проведеної Південним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, якою не встановлено порушень трудового законодавства при переведенні на іншу роботу ОСОБА_1 .

Представник відповідача також зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження заподіяння позивачці Одеською митницею моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров`я, тощо, до матеріалів позовної заяви не додано, як і не надано ґрунтовних пояснень та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходила позивачка, визначаючи спірну суму завданої, за її твердженням, моральної шкоди, а відтак позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн є не обґрунтованим та не підтвердженим доказами.

Представник позивачки подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що аргументи відзиву не спростовують аргументи позовної заяви. При цьому, самостійне скасування відповідачем спірного наказу навпаки свідчить про правильність позиції позивачки стосовно незаконності цього наказу.

Ухвалою суду від 29.04.2025 року задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, вирішено подальший розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10:00 год 27.05.2025 року.

Представник Одеської митниці подав до суду заяву про закриття провадження у справі, зазначивши, що наказом від 11.03.2025 №579-0 оскаржуваний наказ від 27.11.2024 №1449-0 «Про тимчасове переведення ОСОБА_1 » скасовано як нереалізований.

Ухвалою суду від 27.05.2025 року закрито провадження по справі в частині позовних вимог про скасування наказу Одеської митниці №1442-о від 26.11.2024 «Про тимчасове переведення ОСОБА_1 », продовжено розгляд справи в частині позовних вимог про визнання протиправним наказу Одеської митниці №1442-о від 26.11.2024 та стягнення моральної шкоди. Призначено наступне підготовче засідання на 10:00 год 17.06.2025 року.

Ухвалою суду від 17.06.2025 року, заведеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження по справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 10:00 год 01.07.2025 року.

У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги з підстав, що викладені у позові, наголошуючи на тому, що оскаржуваний наказ не відповідає ч.3 ст.33 КЗпП України та ч.1 ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», адже вона є матір`ю, яка виховує дитину з інвалідністю, та її думку не було враховано. При цьому митний пост «Подільськ», куди позивачку направили працювати, є зруйнованим та не працює. Також просив стягнути моральну шкоду, посилаючись на доводи викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві, зазначивши, що відрядження позивачки є мірою службової необхідності з метою вирівнювання навантаження, вирішення тимчасових завдань, пов`язаних із забезпеченням діяльності Одеської митниці.

Заслухавши учасників справи, дослідивши надані учасниками справи докази, суд дійшов наступного висновку.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з питань проходження державної служби.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі Закон №889-VIII).

Згідно з ч.1 ст.1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (ч.2 ст.1 Закону №889-VIII).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю двох дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 13.01.2005 року, який є особою з інвалідністю з дитинства І групи (посвідчення серії НОМЕР_1 ).

20.01.2022 Державна митна служба України (далі ДМСУ) в особі в.о. Голови державної митної служби України Демченка В.В. з однієї сторони та громадянка України ОСОБА_1 уклали контракт №3 про проходження державної служби строком дії з 21.01.2022 до 20.01.2025 року.

На підставі заяви ОСОБА_1 , контракту про проходження державної служби, листа Одеської митниці від 12.01.2022 №10.1/12-01/4/987, наказом ДМСУ від 20.01.2022 №73-0 ОСОБА_1 , заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Білгород-Дністровський» Одеської митниці переведено з 21.01.2022 року на рівнозначну посаду начальника митного поста «Білгород-Дністровський» Одеської митниці.

26 листопада 2024 року ОСОБА_1 попереджено про зміну істотних умов праці з 27 листопада 2024 року шляхом вручення повідомлення про зміну істотних умов праці на посаді заступника начальника митного поста «Подільськ» Одеської митниці, на якому позивачка власноруч зробила запис про незгоду з переведенням, зазначивши: «Заперечення викладене в наказі від 26.11.2024 №1442-о. Згоди на переведення не надавала. 26.11.2024».

Цього ж дня наказом Одеської митниці №1442-о від 26.11.2024 року, у зв`язку із службовою необхідністю та з метою вирівнювання навантаження, вирішення тимчасових завдань, пов`язаних із забезпеченням діяльності Одеської митниці, відповідно до наказу Державної митної служби України від 22.07.2024 №889 «Деякі питання виконання територіальними органами Держмитслужби делегованих повноважень та організації роботи з кадрових питань», ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а також на підставі листа Держмитслужби від 26.11.2024 №1/12-02-01/7/8076 «Про погодження тимчасового переведення» та п.п.17.3 Контракту, позивачку тимчасово переведено з 27.11.2024 по 26.12.2024 на посаду заступника начальника митного поста «Подільськ» Одеської митниці.

При ознайомленні з наказом позивачка виклала заперечення з переведенням, зазначивши, що є матір`ю двох дітей, одна з яких є особою з інвалідністю І групи, що, на її думку, унеможливлює таке переведення без її згоди відповідно до положень ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Крім того, вона зазначила, що відстань від м. Одеса до визначеного місця служби (м. Подільськ) становить 217,7 км.

Відповідно до листків непрацездатності з Електронного реєстру листків непрацездатності Пенсійного фонду України позивачка перебувала в стані тимчасової непрацездатності в періоди з 26.11.2024 по 13.12.2024, з 16.12.2024 по 20.12.2024, з 09.01.2025 по 24.01.2025.

У зв`язку з перебуванням позивачки в стані тимчасової непрацездатності з 26.11.2024, наступного дня 27.11.2024 Одеською митницею прийнято наказ №1449-о, яким внесено зміни до пункту 1 наказу від 26.11.2024 №1442-о, та визначено, що датою початку тимчасового переведення є перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, строком на один місяць.

На підставі наказу Одеської митниці від 10.12.2024 року №2751-о позивачці надано щорічну основну відпустку строком з 21.12.2024 по 02.01.2025 року.

У зв`язку із закінченням строку дії контракту про проходження державної служби від 20.01.2022 №3, наказом ДМСУ від 13.01.2025 №18-о, відповідно до п.1, 4 ч.12 ст.311, п.2 ч.1 ст.83, абз.2 ч.1 ст.85 Закону України «Про державну службу», абз.1 п.25 та п.26 Порядку укладення контрактів про проходження державної служби, затвердженого постановою КМУ від 17.06.2020 №494 припинено державну службу ОСОБА_1 , начальнику митного поста «Білгород-Дністровський» Одеської митниці, та звільнено із займаної посади 20 січня 2025 року.

Наказом Одеської митниці від 11.03.2025 року №579-0 скасовано як нереалізовані накази від 26.11.2024 №1442-0 про тимчасове переведення позивачки та від 27.11.2024 №1449-0 про внесення змін до пункту 1 попереднього наказу.

Позивачка, вважаючи протиправним наказ від 26.11.2024 №1442-0 про її тимчасове переведення, звернулась до суду з цим позовом.

Згідно з ч.1-3 ст.5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються КЗпП України, якщо інше не передбачено Законом №889-VIII.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з 33 КЗпП України тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою.

Роботодавець має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою.

У випадках, зазначених у частині другій цієї статті, забороняється тимчасове переведення на іншу роботу вагітних жінок, жінок, які мають дитину з інвалідністю або дитину віком до шести років, а також осіб віком до вісімнадцяти років без їх згоди.

Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-IX (далі Закон №2136-IX), який набрав чинності 24.03.2022, Главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2, згідно якого під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом №2136-IX.

Частиною першою статті 1 Закону №2136-IX передбачено, цей Закон визначає особливості проходження, зокрема, державної служби.

Відповідно до пояснювальної записки до проекту Закону №2136-IX прийняття цього законопроекту створить умови для належного функціонування підприємств та установ в умовах воєнного часу, шляхом дерегуляції окремих умов трудових відносин, оперативного залучення працівників до виконання роботи, усунення кадрового дефіциту та браку робочої сили.

Законом України №2102-IX від 24.02.2022 затверджено Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє і сьогодні.

Суд вважає, що зміни в спеціальному законодавстві з питань, зокрема, проходження державної служби в умовах воєнного стану, виключили можливість субсидіарного застосування норм трудового законодавства до регулювання порядку переміщення згідно КЗпП України, відтак, аргументи позивачки про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України судом не приймаються.

Особливості переведення в умовах воєнного часу врегульовані статтею 3 Закону №2136-IX.

Так у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою (ч.1 ст.3 Закону №2136-IX).

Отже, у період дії воєнного стану переведення працівника без його згоди можливе виключно для виконання зазначених у законі цілей для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей.

Проте переведення позивачки в наказі №1442-о від 26.11.2024 мотивовано службовою необхідністю, з метою вирівнювання навантаження, вирішення тимчасових завдань, пов`язаних із забезпеченням діяльності Одеської митниці, тобто в інтересах служби.

Суд вважає, що підстави переведення, викладені в наказі №1442-о, не відповідають умовам, встановленим ч.1 ст.3 Закону №2136-IX, і тому є такими, що не могли слугувати причиною тимчасового переведення без згоди працівника в умовах воєнного стану.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ №1442-о від 26.11.2024 не відповідає критеріям, визначеним у ст.2 КАС України, що є підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним наказу від 21.11.2024 № 618/о/с.

При цьому, суд не приймає посилання представника відповідача на оформлені актом від 12.03.2025 №ПД/ОД/4135/116 результати позапланової перевірки, проведеної Південним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, якою не встановлено порушень трудового законодавства при переведенні на іншу роботу ОСОБА_1 , оскільки такі результати не мають преюдиційного значення для розгляду цієї справи в адміністративному суді.

Щодо позовної вимоги відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2 ст.23 ЦК України).

Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, в зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

При цьому, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано (постанови Верховного Суду від 05.11.2019 у справі №285/1864/16-а, від 18.11.2019 у справі №820/5044/18, від 27.11.2019 справі №750/6330/17).

У цій справі позивачка заявила, що оскаржуваний наказ спричинив тяжкі наслідки, які виражалися в погіршенні здоров`я та морального стану, тому вважає, що у зв`язку з цим підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 50 000 грн.

Згідно листків непрацездатності з Електронного реєстру листків непрацездатності Пенсійного фонду України позивачка перебувала в стані тимчасової непрацездатності в періоди з 26.11.2024 по 13.12.2024, з 16.12.2024 по 20.12.2024, з 09.01.2025 по 24.01.2025, у яких зазначено категорію захворювання «Захворювання або травма загального характеру».

Позивачка у змісті позову не зазначила, яке саме захворювання викликало її непрацездатність у вказані періоди, та не надала жодних доказів, що наказ про її переведення викликав у неї сильні моральні страждання, психічне напруження, емоційні переживання, що зумовити погіршення її здоров`я.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Оскільки у кожної людини індивідуальне світосприйняття порушення її прав суб`єктом владних повноважень, суд вважає, що наведених позивачкою доводів за обставин цієї справи недостатньо для стягнення на її користь моральної шкоди. У цій справі відсутні докази, якими б позивачка обґрунтовувала факт наявності будь-яких втрат немайнового характеру, зумовлених моральними чи фізичними стражданнями або іншими негативними проявами, що можуть свідчити про наявність моральної шкоди, внаслідок незаконного переведення.

Суд дійшов висновку, що вимога про відшкодування на користь позивачки моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст.72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст.ст.73,74,75,76 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 7, 9, 134, 139, 241-246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Одеської митниці (вул. Лип Івана та Юрія, 21 А, м. Одеса, 65078, ) про визнання протиправним наказу та стягнення моральної шкоди, задовольнити частково.

Визнати протиправним наказ Одеської митниці «Про тимчасове переведення ОСОБА_1 » №1442-о від 26.11.2024, яким начальника митного поста «Білгород-Дністровський» Одеської митниці ОСОБА_1 тимчасово переведено на посаду заступника начальника митного поста «Подільськ» Одеської митниці.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва