Справа № 320/28858/25
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2025-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2025 року № 320/28858/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Дніпровського відділу держаної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправними та скасування постанов,

в с т а н о в и в :

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Дніпровського відділу держаної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач, Дніпровський ВДВС), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) щодо не закінчення виконавчого провадження №75015618 з примусового виконання постанови №44257245 від 04 липня 2023 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 101 400,07 гривень;

- зобов`язати Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) закінчити виконавче провадження №75015618 з примусового виконання постанови №44257245 від 04 липня 2023 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 101 400,07 гривень;

- визнати протиправною бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) щодо не закінчення виконавчого провадження №76340079 з примусового виконання постанови №37461478 від 12 червня 2024 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 54 153,51 гривень;

- зобов`язати Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) закінчити виконавче провадження №76340079 про стягнення виконавчого збору у розмірі 54 153,51 гривень.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

В обґрунтування позову позивач наголошує на наявність у відповідача підстав для закінчення виконавчих проваджень з виконання постанов про стягнення виконавчого збору, оскільки заборгованість згідно з виконавчих листів погашена у повному обсязі, так само як і винагорода виконавця у розмірі 10% від суми боргу на користь приватному виконавцю.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 19.06.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 01 липня 2025 року о 15.00 год.

01.07.2025 сторони у судове засідання не прибули. До початку судового засідання від представника позивача надійшло письмове клопотання про розгляд позовної заяви в письмовому провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з ч. 4 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Враховуючи строки розгляду справи, передбачені ч. 4 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що неявка всіх учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами у справі.

01.07.2025 у зв`язку з неявкою учасників та достатністю доказів у матеріалах справи, суд на місці ухвалив задовольнити клопотання позивача про розгляд справи без участі сторін, подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 виступав боржником в межах виконавчих проваджень №44257245 та №37461478, що перебували на примусовому виконанні у Дніпровському відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Щодо виконавчого збору у розмірі 101 400,07 грн в межах виконавчого провадження №75015618 судом встановлено:

На примусовому виконанні Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження №44257245 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГАЛПАК» грошовi кошти в cyмi 1 014 000 грн. 73 коп.

Постановою Дніпровського ВДВС від 04 липня 2023 вирішено питання щодо стягнення з ОСОБА_2 виконавчих витрат у розмірі 10% від суми заборгованості за виконавчим листом, зокрема, 101 400, 07 грн.

На підставі вказаної постанови 15 травня 2024 року відповідачем відкрито виконавче провадження №75015618 про стягнення виконавчого збору.

В подальшому, на підставі заяви стягувача виконавчий лист №755/1889/13-ц від 28 травня 2014 року було повернуто стягувачу, та надалі подано до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Ю.А. від 05 липня 2024 року було відкрито виконавче провадження №75464999 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГАЛПАК» грошових коштів в cyмi 1 014 000 грн. 73 коп. на підставі виконавчого листа №755/1889/13-ц від 28 травня 2014 року, виданого Дніпровським районним судом м.Києва.

Постановою приватного виконавця Шелінської Ю.А. від 05 липня 2024 року постановлено стягнути з боржника на користь приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни основну винагороду у розмірi 101 400 грн. 07 коп.

ОСОБА_1 було сплачено приватному виконавцю виконавчого округу Львівської області Шелінській Ю.А. основну винагороду у розмірi 101 400 грн. 07 коп., відповідно до вищевказаної постанови, що підтверджується платіжною інструкцією №23631 від 16 січня 2025 року.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Ю.А. про закінчення виконавчого провадження від 03 лютого 2025 року, враховуючи те, що згідно з платіжних інструкцій з боржника стягнуто на користь стягувача грошовi кошти в cyмi 1 014 000 грн. 73 коп., 101 400 грн. 07 коп. основної винагороди приватного виконавця та 19 389,74 грн. витрати виконавчого провадження, виконавче провадження з примусового виконання було закінчено. Припинено чинність арештів майна та коштів боржника.

Заборгованість згідно з виконавчим листом погашена у повному обсязі, так само як і винагорода виконавця у розмірі 10% від суми боргу на користь приватному виконавцю.

Щодо виконавчого збору у розмірі 54 153,51 грн. в межах виконавчого провадження №76340079 судом встановлено:

На примусовому виконанні Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження №37461478 з примусового виконання виконавчого листа №2-4196/11, виданого 21.02.2013 року Соснівським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк" заборгованості за договором про встановлення ліміту овердрафту №35093 по картковому рахунку та обслуговування банківської платіжної картки АБ «Укргазбанк» від 27.11.2007 року у розмірі 539 715,15 грн., 1 820,00 грн. судових витрат, а разом 541535,15 грн.

Постановою Дніпровського ВДВС від 18 жовтня 2024 року було вирішено питання щодо стягнення з ОСОБА_2 виконавчих витрат у розмірі 10% від суми заборгованості за виконавчим листом, зокрема, 54 153,51 грн.

На підставі вказаної постанови відповідачем було відкрито виконавче провадження №76340079 про стягнення виконавчого збору.

В подальшому, на підставі заяви стягувача виконавчий лист №2-4196/11 від 21 лютого 2013 року було повернуто стягувачу, а в подальшому подано до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Телявському А.М.

Постановою від 13 листопада 2024 року було відкрито виконавче провадження №76553599 з примусового виконання виконавчого листа №2-4196/11, виданого 21 лютого 2013 року Соснівським районним судом м. Черкаси про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк" заборгованості за договором про встановлення ліміту овердрафту №35093 по картковому рахунку та обслуговування банківської платіжної картки АБ «Укргазбанк» від 27.11.2007 року у розмірі 539715,15 грн., 1820,00 грн. судових витрат, а разом 541535,15 грн.

Постановою приватного виконавця Телявського А.М. від 13.11.2024 року постановлено стягнути з боржника на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М основну винагороду у розмірi 52981,78 грн.

ОСОБА_1 було сплачено приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Телявському А.М основну винагороду у розмірi 52 981,78 грн., відповідно до вищевказаної постанови, що підтверджується платіжною інструкцією №607 від 05 березня 2025 року.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. про закінчення виконавчого провадження від 27 лютого 2025 року, враховуючи те, що згідно з платіжних інструкцій з боржника стягнуто на користь стягувача грошовi кошти в cyмi 539715,15 грн., 1820,00 грн. судових витрат, а разом 541 535,15 грн., основної винагороди приватного виконавця у розмірі 52 981,78 грн. та 400 грн. витрат виконавчого провадження, виконавче провадження з примусового виконання було закінчено. Припинено чинність арештів майна та коштів боржника.

Заборгованість згідно з виконавчим листом погашена у повному обсязі, так само як і винагорода виконавця у розмірі 10% від суми боргу на користь приватного виконавця.

21 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із клопотанням в якому просив прийняти рішення про закінчення виконавчого провадження №75015618 та №76340079 зі стягнення з нього виконавчого збору з нього на користь відповідача, а також зняти арешти з майна та грошових коштів ОСОБА_1 , накладені в межах вказаних виконавчих проваджень.

Підставою для звернення до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із вказаними вище клопотаннями про закінчення виконавчого провадження стало те, що в провадженні Дніпровського ВДВС наразі перебуває виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору №75015618 у розмірі 101 400,07 грн., який на даний час уже сплачено позивачем на користь приватного виконавця. Зазначене також стосувалося виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору №76340079 у розмірі 54 153,51 грн.

Листом від 28 травня 2025 року за №59659 начальник відділу Дніпровського ВДВС повідомив ОСОБА_1 про те, що державним виконавцем 18 жовтня 2024 року відкрито виконавче провадження номер №76342079 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору в сумі 54 153,51 грн. по виконавчому провадженні №69221396 та відповідно 15 травня 2024 року відкрито провадження №705015618 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору в сумі 101 400,07 грн. та зазначив, що постанови про стягнення виконавчого збору винесено відповідно до вимог закону України про виконавче провадження, а тому, на думку Дніпровського ВДВС, підстави для закінчення виконавчих проваджень та знаття арешту з майна та коштів боржника відсутні.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до статті 1 Закону України Про виконавче провадження від 2 червня 2016 року №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 цього Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону України Про виконавче провадження виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною восьмою статті 27 цього Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону України Про виконавче провадження кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону України Про виконавче провадження визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з приписами частин першої - п`ятої статті 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів від 2 червня 2016 року №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі також - Порядок №643).

Пунктом 19 цього Порядку визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження, одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

VI. Оцінка суду

Предметом спору є правомірність стягнення з позивача як виконавчого збору, так і основної винагороди приватного виконавця за одним і тим же виконавчим документом.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону України Про виконавче провадження виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною восьмою статті 27 цього Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону України Про виконавче провадження кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону України Про виконавче провадження визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з приписами частин першої - п`ятої статті 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів від 2 червня 2016 року №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі також - Порядок №643).

Пунктом 19 цього Порядку визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження, одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Судом встановлено, що за одними і тими же виконавчими документами здійснюється стягнення з позивача як виконавчого збору, так і основної винагороди приватного виконавця.

Суд зазначає, що основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України Про виконавче провадження спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення.

При цьому відносно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, Верховний Суд у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19 звернув увагу на таке.

Закон України Про виконавче провадження містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Своєю чергою, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й атакувати такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і поважання людських прав.

Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження.

Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).

У цьому контексті насамперед Верховний Суд зауважив, що означене питання (про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа) полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.

Розв`язуючи це питання, Верховний Суд зазначив, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Це право залежить від того, чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, частиною восьмою статті 27 Закону України Про виконавче провадження встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

На відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України Про виконавче провадження регулює подібні суспільні правовідносини.

Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону України Про виконавче провадження свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

На основі цього, Верховний Суд вказав, що з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону України Про виконавче провадження, зробивши наступний висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

У такому випадку належний та ефективний спосіб захисту здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України Про виконавче провадження, так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Зважаючи на вжиті у ч. 8 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження часові маркери для її застосування: під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі, на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає, то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє зробити висновок, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.

Водночас строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.

Зрештою, враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону України Про виконавче провадження, до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

Таким чином, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, суд вважає, що оскільки на час відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем (постанова 05.07.2024 ВП №75464999) державним виконавцем не було стягнуто з позивача виконавчий збір (постанова 15.05.2024 ВП№75015618), та беручи до уваги те, що державним виконавцем виконавче провадження за виконавчим листом №755/1889/13-ц виданим 28.05.2014 Дніпровським районним судом міста Києва виконано не було, а також, що оскільки на час відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем (постанова 13.11.2024 ВП №76553599) державним виконавцем не було стягнуто з позивача виконавчий збір (постанова 18.10.2024 ВП №76340079) та враховуючи, що державним виконавцем виконавче провадження за виконавчим листом №2-4196/11 виданим 21.02.2013 Соснівським районним судом м. Черкаси виконано не було суд вважає, що у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору з позивача.

Таким чином, враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, суд вважає, за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не закінчення виконавчих проваджень № 75015618 про стягнення виконавчого збору у розмірі 101 400,07 грн. та № 76340079 про стягнення виконавчого збору у розмірі 54 153,51 грн. А також зобов`язання відповідача закінчити виконавчі провадження № 75015618 про стягнення виконавчого збору у розмірі 101 400,07 грн. та № 76340079 про стягнення виконавчого збору у розмірі 54 153,51 грн.

VII. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

VIII. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судового збору 4844,80 грн.

Оскільки адміністративний позов підлягає задоволенню частково, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 4844,80 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) щодо не закінчення виконавчого провадження № 75015618 про стягнення виконавчого збору у розмірі 101 400,07 грн.

Зобов`язати Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) (, місцезнаходження: 02002, м. Київ, вул. Сверстюка, 15) закінчити виконавче провадження № 75015618 про стягнення виконавчого збору у розмірі 101 400,07 грн.

Визнати протиправною бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) щодо не закінчення виконавчого провадження № 76340079 про стягнення виконавчого збору у розмірі 54 153,51 грн.

Зобов`язати Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) закінчити виконавче провадження № 76340079 про стягнення виконавчого збору у розмірі 54 153,51 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) (, місцезнаходження: 02002, м. Київ, вул. Сверстюка, 15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 4844,80 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Леонтович А.М.