Справа № 160/32545/24
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2025-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 липня 2025 року м. Дніпросправа № 160/32545/24
(суддя Луніна О.С.,м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року у справі №160/32545/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 грудня 2024 року звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 згідно з яким просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиконання постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» № 168 від 28.02.2022 в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн на місяць, за період з 12.07.2024 року до 08.11.2024 року та наказу Міністра оборони України №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» в частині нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 12 липня 2024 року до 08.11.2024 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України виконати постанову Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022 року, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн за місяць, за період з 12.07.2024 року до 08.11.2024 року та наказу Міністра оборони України № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошова забезпечення за період з 12.07.2024 року до 08.11.2024 року.

Позов обґрунтовано тим, що позивач отримала тяжке поранення внаслідок виконання службового обов`язку із захисту Батьківщини та проходила тривале лікування, проте через 4 місяці відповідачем безпідставно припинено виплату додаткової винагороди.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Суд, визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та наказу Міністра оборони України №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн на місяць за період з 08.10.2024 року до 08.11.2024 року.

Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду збільшену до 100000 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та наказу Міністра оборони України №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» за період з 08.10.2024 року до 08.11.2024 року. У задоволенні іншої частини позову - відмовив. Рішення суду мотивовано тим, що після спливу чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні у разі наявності висновку ВЛК про потребу продовження відпустки за станом здоров`я нормами Порядку №260 встановлено лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки командира військової частини: видати наказ про продовження виплати грошового забезпечення. Позивачем надано довідки ВЛК про необхідність продовження лікування 08.10.2024 року та від 05.11.2024 року, а тому відповідач повинен був поновити виплату грошового забезпечення з 08.10.2024 року. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 16.05.2024 у справі № 520/16191/23. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції не уважно вивчив відзив військової НОМЕР_1 у якому було зазначено що додаткова винагорода за період лікування не була нарахована лише за період з 12.07.2024 по 08.10.2024. Після надання висновку ВЛК нарахування додаткової винагороди у розмірі ста тисяч гривень відновились, що підтверджується витягами з наказів з адміністративно господарської діяльності №762 від 05.11.2024 «Про виплату додаткової винагороди особовому складу військової частини НОМЕР_1 за жовтень 2024 року», №788 від 05.12.2024 «Про виплату додаткової винагороди особовому складу військової частини НОМЕР_1 за листопад 2024 року» та №5 від 05.01.2025 «Про виплату додаткової винагороди особовому складу військової частини НОМЕР_1 за грудень 2024 року».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що 10.03.2024 року ОСОБА_1 молодший сержант, отримала бойове поранення: МВТ: ВОСП правої гомілки з вогнепальним переломом обох кісток правої гомілки у верхній третині, ВОСП середньої третини лівого стегна.

З 11.03.2024 року - 11.03.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні після бойового поранення у військовій частині НОМЕР_2 .

З 11.03.2024 року - 14.03.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні після бойового поранення в КЛШМД ДМР.

З 15.03.2024 року - 15.05.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні після бойового поранення в КНП ТОКЛ ТОР.

З 15.05.2024року - 06.06.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні після бойового поранення в КНП МОФЛР ТОР.

З 06.06.2024 року - 12.06.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні після бойового поранення в КНП ТОКЛ ТОР.

З 12.06.2024 року - 04.07.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні після бойового поранення в КНП МОФЛР ТОР.

З 04.07.2024 року - 24.07.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні після бойового поранення в КНП ТОКЛ ТОР.

З 24.07.2024 року - 14.08.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні після бойового поранення в КНП МОФЛР ТОР.

З 15.08.2024 року - 04.09.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні після бойового поранення в КНП Більче-Золотецька ОЛР ім. В.Г. Вершигори ТОР.

З 04.09.2024 року - 25.09.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні після бойового поранення в КНП МОФЛР ТОР.

З 26.09.2024 року - 16.10.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні після бойового поранення в КНП МОФЛР ТОР.

З 17.10.2024 року - 06.11.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні після бойового поранення в КНП МОФЛР ТОР.

08.10.2024 року після тяжкого поранення та тривалого лікування було проведено ВЛК у КНП «Вільне - Золотецька ОЛР ім. В.Г. Вершигори» ТОР» за яким було встановлено що ТРАВМА ТЯЖКА та продовжено лікування після травми (а.с.30).

05.11.2024 року після тяжкого поранення та тривалого лікування було проведено ВЛК у КНП «МОФЛР» ТОР, за яким було встановлено що ТРАВМА ТЯЖКА та продовжено лікування після травми (а.с.31).

В період лікування з 11.03.2024 по 11.07.2024 позивачу нараховувалося та виплачувалося грошове забезпечення.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 9 цього Закону грошове забезпечення виплачується в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений у Порядку №260 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за змістом пункту 2 розділу І якого грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення (посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років); щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги).

У пункті 8 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

У пункті 1 Постанови №168 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Також пункт 1 Постанови №168 передбачає, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що встановлена Постановою №168 додаткова винагорода в розмірі 100000 гривень є складовою грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, що виплачується їм на період дії воєнного стану. Ця додаткова винагорода підлягає виплаті, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил України, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Тобто норми Постанови №168 передбачають встановлення двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100000 гривень винагороди за час перебування у відпустці для лікування, а саме: пов`язаність поранення (контузія, травма, каліцтво) військовослужбовця із захистом Батьківщини, а також таке поранення є тяжким за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Пункт 11 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачає, що у зв`язку з хворобою військовослужбовця йому надається відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою не повинен перевищувати 4 місяців підряд (крім випадків, коли законодавством передбачено більш тривалі строки перебування на лікуванні).

Аналогічно абзац 2 пункту 9 розділу І Порядку № 260 визначає, що грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці за станом здоров`я), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).

Грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії), рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства (абзац 3 пункту 9 розділу І Порядку № 260).

Відповідно до пункту 15 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії).

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 11.03.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні після бойового поранення.

З 12 липня 2024 року, тобто після спливу чотирьохмісячного строку перебування на лікуванні відповідачем було припинено виплату позивачу додаткової грошової допомоги передбаченої постановою КМУ №168.

Натомість, позивачем було надано відповідачу висновок ВЛК від 08.10.2024 року згідно з яким було встановлено що ТРАВМА ТЯЖКА та продовжено лікування після травми (а.с.30) та висновок ВЛК від 05.11.2024 року згідно з яким було встановлено що ТРАВМА ТЯЖКА та продовжено лікування після травми (а.с.31).

Зважаючи на вищезазначені висновки, у відповідача виник обов`язок з 08.10.2024 року продовжити позивачу виплату додаткової грошової допомоги передбаченої постановою КМУ №168, про що суд першої інстанції зробив правильний висновок суд першої інстанції, задовольнивши позов частково.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що «суд першої інстанції не уважно вивчив відзив військової НОМЕР_1 …», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кас України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

При цьому, частина 6 статті 77 КАС України визначає, що якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 року відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк для надання до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, а також зобов`язано відповідача надати до суду разом із відзивом на позов: інформацію щодо нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 за період з 12.07.2024 року до 08.11.2024 року та всі інші документи, що стосуються спірних правовідносин у вказаний період (а.с.36)

Зазначену ухвалу отримано відповідачем 18.12.2024 року (а.с.38).

Натомість, на вимогу суду відповідачем не надано інформацію щодо нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 за період з 12.07.2024 року до 08.11.2024 року та всі інші документи, що стосуються спірних правовідносин у вказаний період.

Наданий відповідачем відзив не містить жодних посилань на накази №762 від 05.11.2024, №788 від 05.12.2024 та №5 від 05.01.2025 (а.с.39-41), що спростовує твердження відповідача в апеляційній скарзі про неуважне вивчення судом першої інстанції відзиву Військової частини НОМЕР_1 .

Щодо надання вищезазначених наказів до суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зважаючи на те, що відповідачем не надано доказів наявності об`єктивно непереборних причин, що не залежали від відповідача та які унеможливили надання до суду першої істанції наказів №762 від 05.11.2024, №788 від 05.12.2024 та №5 від 05.01.2025, колегія суддів вважає, що такі докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що у справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: …Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті домогтися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду….

Тобто, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не нового розгляду справи, як того вимагає відповідач.

Між тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що при виконанні рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року у справі №160/32545/24 враховуються і вже виплачені позивачу у спірний період суми додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168, зокрема передбачені наказами №762 від 05.11.2024, №788 від 05.12.2024 та №5 від 05.01.2025.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року у справі №160/32545/24 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 01 липня 2025 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.А. Шальєва