Справа № 380/7722/24
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Потабенко В.А.

24 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/7722/24 пров. № А/857/18721/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Пославського Д.Б.

представника апелянта: Тістечко Ю.Я.

представника позивача: Шокало В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівської митниці на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року в справі №380/7722/24 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської митниці про визнання протиправними та скасування рішення про коригування митної вартості товарів,-

ВСТАНОВИВ:

09.04.2024р. ФОП ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівської митниці, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №/2023/100060/2 від 07 лютого 2023 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №/2023/100219/2 від 09 травня 2023 року.

- визнати протиправною відмову Львівської митниці від 26 березня 2024 року № 7.4-2/15-02/13/8781 у скасуванні та залишенні без змін рішень про коригування митної вартості товарів Львівської митниці №/2023/100060/2 від 07 лютого 2023 року.

- визнати протиправною відмову Львівської митниці від 26 березня 2024 року № 7.4-2/15-02/13/8877 у скасуванні та залишенні без змін рішень про коригування митної вартості товарів Львівської митниці №/2023/100219/2 від 09 травня 2023 року.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 15.04.2024р. прийнято позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.05.2024р. адміністративний позов задоволено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2024р. рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.05.2024р. скасовано, та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення з позовом до суду.

Постановою Верховного Суду від 24.04.2025р. касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного від 16.10.2024р. скасовано, а справу № 380/7722/24 направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Скасовуючи Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2024р., Верховний Суд зазначив наступне:

- питання причин пропуску строку звернення до суду з позовом, у випадку, коли суд встановив, що такий пропущено позивачем, в обов`язковому порядку має бути з`ясовна судом. У будь-якому випадку позивач має бути обізнаний про виникнення у суду питання щодо дотримання ним строку звернення до суду з позовом задля забезпечення реальної можливості спростувати факт пропуску строку або довести наявність підстав для його поновлення;

- суд апеляційної інстанції розглянув справу не забезпечивши позивачу можливості висловити свої заперечення на заяву про залишення позову без розгляду;

- суд апеляційної інстанції не надав можливості позивачу обґрунтувати причини пропуску строку звернення до суду.

- залишення вказаного позову без розгляду з мотивів відсутності підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду колегія суддів визнає передчасним, оскільки обов`язковою передумовою для застосування ч.3 ст.123 КАС України є надання позивачу можливості подати заяву про поновлення строку звернення до суду з позовом.

- ненадання позивачем належних та допустимих доказів щодо поважності причин пропуску ним строку звернення до суду надають суду повноваження застосування до такого позову наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду. Однак, матеріали справи не містять процесуальних рішень щодо надання можливості позивачу скористатися правом подати відповідну заяву, у якій вказати причини пропуску строку звернення до суду.

- суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду, що призвело до постановлення незаконного судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до ч.5 ст.353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025р. апеляційну скаргу Львівської митниці на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.05. 2024р. в справі №380/7722/24 колегією суддів прийнято до провадження.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.06.2025р. позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської митниці про визнання протиправними та скасування рішення про коригування митної вартості товарів,- залишено без руху.

Надано позивачу строк до наступного судового засідання для подання доказів та заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою.

З метою виконання вимог ухвали суду від 17.06.2025р. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 подано заяву про поновлення строку звернення до суду із даним позовом.

В обґрунтування поданої заяви позивач покликається на те, що Законом України від 24 березня 2022 року №2142-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо вдосконалення законодавства на період дії воєнного стану» внесено зміни до Митного кодексу України, а саме: п.2 п.9-12 розділу ХХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу встановлено, що тимчасово, на період до припинення чи скасування воєнного, надзвичайного стану на території України зупиняється перебіг строків, визначених ч.4 ст.48, ст.ст.55, 125, 204, 240, ч.6 ст.244, ч.13 ст.264, ч.2 ст.269, ч.5-ч.6 ст.299, ч.8 ст.313, ч.4 ст.321, ч.6 ст.334 цього Кодексу.

24.12.2023р. набрав чинності Закон від 21 листопада 2023 року №3475-ХІ «Про внесення змін до Митного кодексу України та інших законів України щодо врегулювання окремих питань розпорядження іноземними товарами, транспортними засобами комерційного призначення, що перебувають на митній території України під контролем, а також такими, що незаконно ввезені на митну територію України» (далі - Закон).

Зазначеним Законом, зокрема, внесено зміни до п.п.2 п.9-12 розділу ХХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу.

Внесеними змінами поновлюється з 1 січня 2024 року перебіг строків, визначених ст.55 Митного кодексу України. У разі якщо перебіг таких строків розпочався до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо вдосконалення законодавства на період дії воєнного стану» від 24 березня 2022 №2142-ХІ, їх перебіг поновлюється з 1 січня 2024 року на невикористаний строк.

Отже, строк передбачений ст.55 МК України станом на дату надсилання заяви не сплив.

09.04.2024р. позивач звертався за захистом своїх прав та законних інтересів до суду у межах процесуальних строків, оскільки відмова митного в перегляді відповідних рішень про коригування митної вартості прийняті 26 березня 2024 року.

Тобто, позовні вимоги про визнання протиправної відмови Львівської митниці від 26.03.2024р. №7.4-2/15-02/13/8781 у скасуванні та залишенні без змін рішень про коригування митної вартості товарів Львівської митниці № UA209000/2023/100060/2 від 07.02.2023р. та визнання протиправною відмову Львівської митниці від 26.03.2024р. №7.4-2/15-02/13/8877 у скасуванні та залишенні без змін рішень про коригування митної вартості товарів Львівської митниці № UA209000/2023/100219/2 від 09.05.2023р. заявлені в межах строків. встановлених ст.122 КАС України.

Крім того, позивач зазначив, що Львівська митниця листом від 26.02.2024р. № 7.4-2/7.4-28-08-01/8.19/5852 повідомила, що зважаючи на положення МК України (п.п.2 п.9-12 розділу ХХІ «Прикінцевих та перехідних положень») станом на 26.02.2024р. фінансові гарантії за вищевказаними деклараціями не були перераховані до Держбюджету України.

Тобто, не зважаючи на те, що оскаржувані рішення про коригування митної вартості винесені посадовими особами митного органу у 2023 році, зайво сплачені кошти, що зарезервовані в якості фінансової гарантії перераховані до Держбюджету вже весною 2024 року.

Зважаючи на отриману інформацію від митного органу на адвокатський запит адвоката який діє в інтересах позивача та у зв`язку з незгодою із прийнятими Рішеннями про коригування митної вартості № UA209000/2023/100060/2 від 07.02.2023р. та № UA209000/2023/100219/2 від 09.05.2023р., позивач 09.04.2024р. звернувся з даним позовом до суду.

Вказані обставини ФОП ОСОБА_1 вважає поважними та такими, що обґрунтовують пропуск строку позовної давності щодо оскарження рішень про коригування митної вартості.

Представник апелянта, Тістечко Ю.Я., в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу задовольнити з підстав в ній зазначених.

Представник позивача, Шокало В.С., в судовому засіданні подану заяву про поновлення строків звернення до суду підтримав, просив таку задовольнити та поновити строк звернення до суду із даним позов, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.01.2023р компанія Meble VOX spolka z organiczona odpowiedzialnoscia sp. k., Польща, та ФОП ОСОБА_1 уклали зовнішньоекономічний контракт постачання №UA01/01/2023, за умовами якого продавець зобов`язується продавати покупцю вироби за оплату їх вартості на умовах, передбачених в цьому контракті.

На виконання вимог зовнішньоекономічного контракту №UA01/01/2023 згідно рахунку-фактури (інвойсу) № від 30.01.2023р. покупець придбав у продавця товар, загальною вартістю товару 8593,85 євро.

ФОП ОСОБА_1 подав до Львівської митниці митну декларацію ІМ40ДЕ №23UA54U8, відповідно до якої заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначених у графі 31 митної декларації, а саме: меблі та їх частини в асортименті.

Як видно із змісту картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209230/2023/000414 на підтвердження заявленої митної вартості ФОП ОСОБА_1 разом з вищевказаною митною декларацією подав митному органу, зокрема такі документи: зовнішньоекономічний договір (контракт) №UA01/01/2023 від 01.01.2023р.; рахунок-фактура (інвойс) № від 30.01.2023р.; специфікація № від 30.01.2023р.; банківський платіжний документ (платіжне доручення в іноземній валюті) №(MUR)30 від 24.01.2023р.; договір на перевезення №30/01 від 30.01.2023р.; рахунок на оплату про надання транспортно-експедиційних послуг №735 від 30.01.2023р.; автотранспортна накладна (CMR) № від 30.01.2023р.; копію митної декларації країни відправлення №23PL391010E0274449 від 30.01.2023р.; прейскурант (прайс-лист) виробника товару №1 від 01.01.2023р.

Львівська митниця, дослідивши документи, надіслала позивачу вимогу, якою відповідно до ст.53 МК України просила надати додаткові документи для підтвердження заявленого рівня митної вартості товару.

У відповідь на вимогу ФОП ОСОБА_2 надав наступні документи: рахунок №735 від 30.01.2023р.; прайс-лист №1 від 01.01.2023р.; копію митної декларації країни відправлення №23PL391010E0274449 від 30.01.2023р.; платіжний документ, що підтверджує оплату за товару №(MUR)30 від 24.01.2023р. При цьому, зазначив, що більше документів подати не має можливості, та просив визнати митну вартість заявлену за митною декларацією.

07.02.2023р. Львівська митниця прийняла рішення про коригування митної вартості товарів №/2023/100060/2.

У зв`язку з незгодою із прийнятим рішенням про коригування митної вартості №00/2023/100060/2 від 07.02.2023р., позивач в порядку ст.55 МК України подав заяву №1 від 18.03.2023р., у якій задля скасування оскаржуваних рішень про коригування заявленої митної вартості та повернення (вивільнення) донарахованих коштів надав додаткові документи, які підтверджують заявлену митну вартість та відповідні обґрунтування. До заяви №1 від 18.03.2024р. подано: копію рахунку-проформи № від 23.01.2023р., копію замовлень №№801738 від 13.12.2022р., 802406 від 14.12.2022р., 781137 від 30.10.2022р., 787761 від 14.11.2022р., 789697 від 17.11.2022р., 791863 від 22.11.2022р., 794779 від 28.11.2022р., 797599 від 04.12.2022р., 803441 від 16.12.2022р., 803446 від 16.12.2022р., 803816 від 18.12.2022р., 808577 від 03.01.2023р., 808625 від 03.01.2023р., 816677 від 20.01.2023р., 816830 від 21.01.2023р., 817287 від 23.01.2023р. та лист б/н від 13.03.2024р. У вказаній заяві №1 від 18.03.2024р. позивач спростовував усі зауваження, які наведені у графі 33 рішення про коригування митної вартості товарів.

Проте, митний орган, заяву №1 в порядку ст.55 МК України листом від 26.03.2024р. № 7.4-2/15-02/13/8781 залишив без задоволення.

Крім того, 09.05.2023р. ФОП ОСОБА_1 подав до Львівської митниці митну декларацію ІМ40ДЕ №23UA75U8, із змісту якої видно, що заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначених у графі 31 митної декларації, а саме: меблі та їх частини в асортименті. (зовнішньоекономічний контракт №UA01/01/2023, рахунок-фактура (інвойс) № від 28.04.2023р.)

Як видно зі змісту картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №/2023/100219/2 на підтвердження заявленої митної вартості від ФОП ОСОБА_1 разом з вищевказаною митною декларацією надав митному органу, зокрема такі документи, як: зовнішньоекономічний договір (контракт) №UA01/01/2023 від 01.01.2023р.; рахунок-фактура (інвойс) № від 28.04.2023р.; специфікація № від 28.04.2023р.; банківський платіжний документ №(MUR)31 від 25.04.2023р.; договір про перевезення №180821-1 від 18.08.2021р.; рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №323-001920 від 04.05.2023р.; довідка про транспортні витрати б/н від 04.05.2023р.; автотранспортна накладна (CMR) № від 04.05.2023р.; прейскурант (прайс-лист) виробника товару №2 від 01.01.2023р.; копію митної декларації країни відправлення №23PL391010E1234631 від 04.05.2023р.

Львівська митниця, надіслала позивачу вимогу, якою відповідно до ст.53 МК України просила надати додаткові документи для підтвердження заявленого рівня митної вартості товару.

У відповідь на вимогу декларант ФОП ОСОБА_1 надав наступні документи: рахунок №323-001920 від 04.05.2023р.; прайс-лист від виробника №2 від 01/01/2023р.; копію митної декларації країни відправлення №23PL391010E1234631 від 04.05.2023р.; платіжний документ, що підтверджує оплату товару №(MUR) 31 від 25.04.2023р.

09.05.2023р. Львівська митниця прийняла рішення про коригування митної вартості товарів №/2023/100219/2.

У зв`язку з незгодою із прийнятим рішенням про коригування митної вартості № UA209000/2023/100219/2 від 09.05.2023р. ФОП ОСОБА_1 в порядку ст. 55 Митного кодексу України подав заяву № 2 від 18.03.2023р. та надав додаткові документи, які підтверджують заявлену митну вартість та відповідні обґрунтування.: копію рахунку-проформи № від 24.04.2023р.; копію замовлень №№817287 від 23.01.2023р., 820226 від 29.01.2023р., 821617 від 31.01.2023р., 821624 від 31.01.2023р., 822548 від 02.02.2023р., 823857 від 06.02.2023р., 827945 від 14.02.2023р., 827957 від 14.02.2023р., 829686 від 18.02.2023р., 831003 від 21.02.2023р., 831550 від 22.02.2023р. 833177 від 27.02.2023р., 833303 від 27.02.2023р., 833475 від 27.02.2023р., 833500 від 27.02.2023р., 836678 від 06.03.2023р., 837733 від 08.03.2023р., 838652 від 09.03.2023р., 839967 від 13.03.2023р., 841536 від 15.03.2023р., 841539 від 15.03.2023р., 842946 від 19.03.2023р., 847230 від 28.03.2023р., 831006 від 21.02.2023р., 829876 від 19.02.2023р., 856189 від 19.04.2023р., 856861 від 21.04.2023р., 856088 від 19.04.2023р., 857135 від 21.04.2023р., 816154 від 19.01.2023р., 816136 від 19.01.2023р.; копію листа б/н від 13.03.2024р.; копію листа б/н від 13.03.2024р.; копію договору транспортного експедирування №180821-1 від 18.08.2021р.; копію Договору з організації перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та міському сполученні №020524-1 від 01.05.2023р.; копію договору на транспортне обслуговування і міжнародне перевезення вантажів б/н від 13.07.2021р. Проте, незважаючи на всі надані пояснення, заява №2 в порядку ст.55 МК України листом від 26.03.2024р. № 7.4-2/15-02/13/8877 залишена без задоволення.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Європейський суд з прав людини, дійшов висновків, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (рішення від 22.10.1996р. у справі ``Стаббігс та інші проти Великобританії``, рішення від 27.02.1980р. у справі ``Девеер проти Бельгії``).

За висновками Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права, якими врегульовано питання строку звернення до адміністративного суду, які викладені у постанові від 12.09.2019р. у справі №826/3318/17, встановлення наявності або відсутності факту порушеного права здійснюється під час розгляду справи судом по суті лише у випадку своєчасного звернення до суду або у випадку пропуску строку з поважних причин.

До таких висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 07.10.2021р. у справі №686/16578/16-а (провадження №К/9901/32685/18), досліджуючи питання, пов`язане із застосуванням строку звернення до суду.

Тобто, за загальним правилом перевірка дотримання строку звернення до суду передує розгляду справи по суті спору, який може бути проведено судом лише у випадку дотримання строку звернення до суду або ж за наявності підстав для визнання причин пропуску такого строку поважними.

Із змісту ч.1, ч.2 ст.122 КАС України видно, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, зазначена норма встановлює загальний строк звернення до адміністративного суду у публічно-правових спорах. Водночас, вона передбачає можливість встановлення строків звернення до адміністративного суду іншими законами.

З матеріалів справи слідує, що позовні вимоги у даному спорі стосуються правомірності рішення митного органу про коригування митної вартості товару.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності митних органів, їх посадових осіб та інших працівників і відповідальність визначена главою 4 МК України.

Відповідно до ч.1-ч.4 ст.24 МК України, будь-яка особа має право оскаржити рішення, дії або бездіяльність митних органів до митного органу вищого рівня або до суду, якщо вважає, що такими рішеннями, діями або бездіяльністю порушено її права, свободи чи інтереси, створено перешкоди для їх реалізації або на неї незаконно покладено будь-які обов`язки.

Предметом оскарження є рішення, дії або бездіяльність митних органів, які оскаржуються.

Правила глави 4 застосовуються у всіх випадках оскарження підприємствами або громадянами рішень, дій або бездіяльності митних органів, крім випадків, якщо законом встановлено інший порядок оскарження таких рішень, дій або бездіяльності.

ч.1 ст.29 МК України встановлено, що рішення, дії або бездіяльність органів митних органів або їх посадових осіб можуть бути оскаржені безпосередньо до суду в порядку, визначеному законом.

Згідно ч.5 ст.24 МК України оскарження постанов у справах про порушення митних правил здійснюється в порядку, встановленому главою 72 цього Кодексу. Оскарження податкових повідомлень-рішень митних органів здійснюється в порядку, встановленому ПК України.

В ст.56, ст.102 ПК України видно, що з урахуванням строків давності платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання у будь-який момент після отримання такого рішення. Платник податків може звертатися до суду з вимогою щодо протиправності рішення контролюючого органу протягом 1095 днів з моменту отримання такого рішення.

Своєю чергою Верховний Суд неодноразово акцентував увагу на тому, що даними статтями врегульовано питання застосування спеціальних строків давності у разі визначення податкових зобов`язань. Тобто, строк у 1095 днів може застосовуватись у випадку, коли суб`єктом звернення є платник податку та стосується таке звернення оскарження рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання.

пп.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України передбачено, що грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.

Поряд із цим рішення про коригування митної вартості товарів не є тотожним податковому повідомленню-рішенню, оскільки рішення про коригування митної вартості товарів лише встановлює результати здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів відповідно до вимог ст.54, ст.55 МК України, а податкове повідомлення-рішення приймається на інших підставах, створює інші правові наслідки та містить податкове зобов`язання для платника податків.

Таким чином, норми податкового, норми митного законодавства не встановлюють спеціальних строків звернення до суду з приводу оскарження рішення про коригування митної вартості товарів, а тому суд апеляційної інстанції, з урахуванням практики Верховного Суду, вважає, що в даному випадку застосуванню підлягають положення ч.2 ст.122 КАС України, якими передбачено шестимісячний строк звернення до суду з позовом.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 27.05.2021р. у справі №826/13159/17, від 18.02.2021р. у справі №826/14826/16 та від 18.06.2020р. у справі №805/1536/17-а.

Строк подання позовної заяви про визнання протиправним і скасування рішення про коригування митної вартості товарів становить шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 24.02.2023р. в справі № 826/15230/16.

Апеляційний суд встановив, що рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2023/100060/2 від 07.02.2023р., отримане позивачем 07.02.2023р., що сторонами не заперечується, тому як наслідок, останнім днем шестимісячного строку протягом якого особа мала звернутися до суду є 07.08.2023р.

Крім того, рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2023/100219/2 від 09.05.2023р., отримане позивачем 09.05.2023р., останнім днем шестимісячного строку протягом якого особа мала звернутися до суду є 09.11.2023р.

Як видно із змісту позовної заяви, яка сформована в підсистемі «Електронний суд» з позовом ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду лише 09 квітня 2024 року, тобто із пропуском шестимісячного строку звернення до суду за захистом своїх, як вважає позивач порушених прав.

Колегія суддів зазначає, що системний аналіз положень ст.123 КАС України дають підстави для висновків, що звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.

Так, ст.123 КАС України передбачено, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача є надання можливості останньому скористатись можливістю подати заяву про поновлення пропущеного строку в разі її неподання, або ж вказати інші причини поважності пропущеного строку, аніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку та визнані судом неповажними.

Колегія суддів вважає, що питання причин пропуску строку звернення до суду з позовом в обов`язковому порядку має бути поставлено на обговорення з особою, яка подала позов.

У будь-якому випадку позивач має бути обізнаний з фактом виникнення у суду питання дотримання ним строку звернення до суду з позовом задля забезпечення реальної можливості спростувати факт пропуску строку або довести наявність поважних причин для його поновлення.

Подібний підхід застосований Верховним судом у постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 140/2046/19.

Колегія суду звертає увагу, що позивач обізнаний з фактом виникнення у суду питання дотримання строку звернення до суду.

Так в суді першої інстанції, митний орган заявляв клопотання про залишення позову без розгляду з причин пропуску строку, позивач подав заперечення на таке клопотання. За результатами розгляду таких заяв, суд першої інстанції постановив відповідну ухвалу від 31 травня 2024 року.

Апеляційна скарга також містить доводи щодо порушення строків звернення з позовом до суду. Позивач, подавши відзив на таку апеляційну скаргу, заперечив факт пропуску строку.

Судом апеляційної інстанції ухвалою від 17.06.2025р. вказана позовна заява знову ж таки залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків такої із зазначенням поважності причин пропуску строку звернення до суду та наданням доказів на підтвердження поважності пропуску таких з підстав що не залежали від волі останнього..

Доводи ФОП ОСОБА_1 в судах обох інстанцій зводяться до відсутності обставини пропуску строків звернення до суду. Зокрема, з метою з`ясування факту перерахування фінансової гарантії до Державного бюджету у сумі зазначеній у графі В митних декларацій № 23UA56U8 від 08.02.2023р. та № 23UA60U5 від 10.05.2023р. адвокат який діяв в інтересах ФОП ОСОБА_1 скерував 21 лютого 2024 року адвокатський запит № 1. Львівська митниця листом від 26.02.2024р. № 7.4-2/7.4-28-08-01/8.19/5852 повідомила, що зважаючи на положення МК (п.п.2 п.9-12 розділу ХХІ «Прикінцевих та перехідних положень») станом на 26.02.2024р. фінансові гарантії за вищевказаними деклараціями не були перераховані до Держбюджету України.

Зважаючи на отриману інформацію від митного органу на адвокатський запит та у зв`язку з незгодою із прийнятими Рішеннями про коригування митної вартості № UA209000/2023/100060/2 від 07.02.2023р. та № UA209000/2023/100219/2 від 09.05.2023р. позивач в порядку ст.55 МК України подав Заяву №1 від 18.03.2023р. та Заяву №2 від 18.03.2023р. у яких задля скасування оскаржуваних рішень про коригування заявленої митної вартості та повернення (вивільнення) донарахованих коштів надав додаткові документи, які підтверджують заявлену митну вартість та відповідні обґрунтування.

Тобто, не зважаючи на те, що оскаржувані рішення про коригування митної вартості митний орган прийняв у 2023 році, зайво сплачені кошти, що зарезервовані в якості фінансової гарантії, перераховані до Держбюджету вже весною 2024 року.

Отже, позивач вважає початком перебігу строку звернення до суду - день списання фінансової гарантії до Державного бюджету України (фактична зміна майнового стану позивача).

Так дійсно, МК України передбачає, що декларант або уповноважена ним особи має право на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання забезпечення сплати митних платежів відповідно до розділу Х цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до ч.7 ст.55 МК України.

Відповідно до ч.11 ст. 55 МК України, у разі якщо митним органом протягом строку, зазначеного у частині дев`ятій цієї статті, надано обґрунтовану відмову у визнанні заявленої митної вартості з урахуванням додаткових документів або якщо протягом строку, зазначеного у частині восьмій цієї статті, декларант або уповноважена ним особа не надала митному органу додаткові документи для підтвердження заявленої ним митної вартості товарів, що декларуються, кошти, внесені/переказані як грошова застава у розмірі суми митних платежів, перераховуються до державного бюджету в рахунок сплати відповідних митних платежів наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного у частині сьомій цієї статті (90 днів з дня випуску товарів).

В цьому контексті колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття, "дізналася" та "повинна була дізнатись" про порушення права.

Зокрема, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї немає перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020р. у справі № 340/1019/19).

Так, Верховний Суд в постанові від 16 березня 2020 року в справі №1.380.2019.001962 зазначив, що окремі рішення, прийняті суб`єктом владних повноважень, можуть породжувати підстави для зміни майнового стану фізичної чи юридичної особи.

Зокрема, реалізація таких рішень може призводити до зменшення або збільшення майна особи. Відповідно і вимоги до суду щодо оскарження такого рішення спрямовані на захист порушеного права в публічно-правових відносинах саме з метою збереження належного особі майна.

Одним із обов`язків декларанта у випадках, визначених цим Кодексом та ПК України, є сплата митних платежів або забезпечення їх сплати відповідно до розділу X цього Кодексу (п.п.4 ч.1 ст.266 МК України).

Оскільки безпосереднім наслідком винесення рішення про коригування митної вартості є зміна складу майна позивача, вимоги про скасування такого рішення суб`єкта владних повноважень, є майновими.

Аналогічне правозастосування викладене і в постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року (справа №804/1760/16), від 26 березня 2019 року (справа №820/3356/16).

Митна вартість товару для декларанта є базою оподаткування податком на додану вартість та митними платежами. При цьому, на митні органи, з метою виконання та досягнення митних цілей, покладено функціональні обов`язки з контролю за правильністю визначення платником митної вартості товарів.

Якщо за наслідками такого контролю встановлено, що митна вартість визначена не правильно, митний орган приймає рішення про коригування митної вартості, внаслідок прийняття якого пропорційно змінюється і розмір належних до сплати митних платежів та податку на додану вартість.

За встановлених обставин справи, 07.02.2023р. Львівська митниця прийняла рішення про коригування митної вартості товарів №/2023/100060/2, а 09.05.2023р. - рішення про коригування митної вартості товарів №/2023/100219/2.

Колегія суддів зазначає, що юридична конструкція, яка міститься в ч.2 ст.122 КАС України і яка визначає початок перебігу строку звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи - "повинна була дізнатись", свідчить про те, що в спірному випадку, вже на момент прийняття рішення про коригування митної вартості товарів (ознайомлення з таким) декларант усвідомлює (принаймні за всіх обставин повинен усвідомлювати) порушення свого майнового права, у випадку підтвердження такого порушення в судовому чи адміністративному порядку.

Верховний Суд в постанові від 21.01.2025р. у справі № 580/8244/23 дійшов висновків, що позивачу недостатньо лише покликатись на необізнаність про порушення прав, свобод та інтересів; При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом певного строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів, чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду.

У постанові Верховного Суду від 15.05.2020р. у справі №922/1467/20 зазначено, що «закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності інших посадових осіб. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Колегія суддів дійшла висновків, що в діях позивача наявна незацікавленість та відсутність добросовісної поведінки в контексті ст.44 КАС України, оскільки встановлена процесуальна поведінка сторони не свідчить про намір добросовісної реалізації позивачем права на звернення до суду.

ст.44 КАС України передбачено обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасника справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989р. у справі "Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" Європейський Суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33)

п.3 ч.1 ст.7 КАС України встановлено, що рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом віднесено до принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах, зміст якого розкриває ст.10 цього Кодексу, ч.1, ч.2 якої встановлено, що усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом. Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників адміністративного процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В матеріалах справи відсутні докази наявності обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення заявника та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з позовною заявою в контексті тривалості строку пропуску.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновків, що обставини зазначені позивачем як поважні, самі по собі, не можуть свідчить про вжиттям протягом визначеного періоду зволікання всіх дій для виконання останнім вимог КАС України.

На переконання колегії суддів, позивач хибно відхиляє обізнаність з спірними рішеннями митного органу, в контексті порушення права, як такого, що підлягає судовому захисту, і яке має безпосередній вплив на майновий стан, а пов`язує початок перебігу строку звернення до суду з фактом перерахування до державного бюджету в рахунок сплати відповідних митних платежів, коштів, внесених/переказаних як грошова застава, тобто фактичного вибуття коштів.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що оскільки позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом та не навів поважних причин, які перешкоджали реалізувати право на звернення до суду в межах визначеного строку, тому позов в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів №/2023/100060/2 від 07.02.2023р. та визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів №/2023/100219/2 від 09.05.2023р. слід залишити без розгляду в порядку ч.3, ч.4 ст.123 КАС України.

Враховуючи те, що позовні вимоги щодо визнання протиправною відмови Львівської митниці від 26 березня 2024 року № 7.4-2/15-02/13/8781 у скасуванні та залишенні без змін рішень про коригування митної вартості товарів Львівської митниці №/2023/100060/2 від 07 лютого 2023 року та визнання протиправною відмови Львівської митниці від 26 березня 2024 року № 7.4-2/15-02/13/8877 у скасуванні та залишенні без змін рішень про коригування митної вартості товарів Львівської митниці №/2023/100219/2 від 09 травня 2023 року, хоча і заявлені в межах строку звернення до суду із даним позовом, разом з тим є похідними від основних позовних вимог, які залишенні судом без розгляду, тому такі позовні вимоги не підлягають до задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову, оскільки частина позовних вимог заявлена позивачем поза межами строку звернення до суду із даним позовом.

ч.2 ст.6 КАС України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким частину позовних вимог слід залишити без розгляду, а у задоволенні похідних позовних вимог відмовити.

Керуючись ст.ст. 308,310,315,316,317,321,322,325,329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської митниці задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі №380/7722/24 - скасувати та прийняти нову постанову.

Позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської митниці в частині позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів №/2023/100060/2 від 07.02.2023р. та визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів №/2023/100219/2 від 09.05.2023р. залишити без розгляду.

У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської митниці в частині позовних вимог щодо визнання протиправною відмови Львівської митниці від 26.03.2024р. №7.4-2/15-02/13/8781 у скасуванні та залишенні без змін рішень про коригування митної вартості товарів Львівської митниці №/2023/100060/2 від 07.02.2023 та визнані протиправною відмови Львівської митниці від 26.03.2024 №7.4-2/15-02/13/8877 у скасуванні та залишенні без змін рішень про коригування митної вартості товарів Львівської митниці №/2023/100219/2 від 09.05.2023р. - відмовити

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 01.07.2025р.