Справа № 320/47758/24
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

30 червня 2025 року м. Київ № 320/47758/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лиска І.Г., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України у Київській обл про визнання протиправною бездіяльність,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України у Київській обл про визнання протиправною бездіяльність.

Ухвалою суду від 17.12.2024 дану позовну заяву залишено без руху через її невідповідність вимогам статті 160, 161 КАС України. Позивачу надано строк, протягом 5-ти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви, шляхом подання до суду оригіналу квитанції про сплату судового збору в сумі 2422,40 грн.

Дану ухвалу позивачем отримано та подано заяву про усунення недоліків. Розглянувши дану заяву суд звертає увагу на наступне.

Так, позивачем подано до суду заяву в якій заявником здійснено посилання на п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ Про судовий збір відповідно до якого він звільняється від сплати судового збору.

Проте суд зазначає, що позивач звернувся до суду за захистом свого права щодо проведення доплати до пенсії, отже, даний позов не пов`язаний з порушенням прав позивача як учасника бойових дій, а тому у даному випадку п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ Про судовий збір на ці правовідносини не розповсюджується.

Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2024 по справі № 567/79/23 наголосила, що застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону №3674-VI має відбуватися при зверненні осіб, які у ньому зазначені, до суду у зв`язку з порушенням їх прав, які безпосередньо пов`язані з відповідним їх статусом (учасник бойових дій, постраждалий учасник Революції Гідності, Герой України).

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (правовладдя).

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі Брумареску проти Румунії (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи [рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі Веренцов проти України, заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі Дель Ріо Прада проти Іспанії (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).

У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі Чепмен проти Сполученого Королівства (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

В інших справах ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках потреби та при обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі Проценко проти Росії, заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (рішення у справі Сутяжник проти Росії, заява № 8269/02, пункт 38).

У пунктах 34, 39 остаточного рішення від 07 жовтня 2011 року у справі Сєрков проти України (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі передбачуваності у контексті Конвенції; завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці [рішення у справі Горжелік та інші проти Польщі (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98, пункт 65]; у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права [рішення у справах Тудор Тудор проти Румунії (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29, 30, та Стефаніка та інші проти Румунії (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36, 37]; неспроможність вищого суду впоратися із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції [див. рішення у справі Падурару проти Румунії (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98, 99]; Суд визнає, що, дійсно, можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким потрібно керуватися; сам Суд, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції, у разі потреби може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції [рішення у справах Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії (Vilho Eskelinen and Others v. Finland), заява № 63235/00, пункт 56, та Скоппола проти Італії (Scoppola v. Italy), заява № 10249/03, пункт 104].

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, потрібно пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).

Відповідно до ч.1, 2 ст.7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, судом було застосовано практику Великої Палати Верховного Суду при вирішенні даних правовідносин. Отже, суд вважає, що позивачем не виконано ухвалу суду від 17.12.2024 в повному обсязі.

Таким чином, станом на 30.06.2025 будь-яких інших заяв чи клопотань, або документів на виконання ухвали суду від 17.12.2024 до суду позивачем не надано. Тому суддя вважає встановленим той факт, що позивач ні в установлений 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху, ні в подальшому станом на 30.06.2025 недоліки позовної заяви, яку судом залишено без руху не усунув. Отже, вимоги ухвали суду від 17.12.2024 не виконано, недоліки позовної заяви, яку залишено без руху - не усунуто.

Згідно з приписами ч.2 ст.44 КАС України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Тому, добросовісність вимагає здійснення процесуальних прав лише з метою, з якою їх було надано. Частиною 3 статті 9 КАС України, передбачено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху. Водночас, повернення позовної заяви згідно з ч. 8 ст. 169 КАС України не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. Керуючись статтями 9, 44, 169, 171, 243, 248 КАС України, суддя,-

у х в а л и в:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України у Київській обл про визнання протиправною бездіяльність, - повернути позивачеві.

2. Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

3. Копію ухвали разом з матеріалами позовної заяви надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Лиска І.Г.