Справа № 420/38348/24
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2025-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/38348/24
Перша інстанція: суддя Радчук А.А.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Єщенка О.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом ГУ ПФУ в Одеській області, у якому просила:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області та скасувати рішення №59 від 6.09.2024р. в частині не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , періодів роботи з 1.01.1992р. по 15.09.1992р. та з 1.09.1993р. по 2.01.2003р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 1.09.1989р.;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , періоди роботи з 1.01.1992р. по 15.09.1992р. та з 1.09.1993р. по 2.01.2003р. згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 1.09.1989р.;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за заявою від 29.08.2024р..

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 29.08.2024р. вона звернулася до територіального органу ПФУ із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

6.09.2024р. ГУ ПФУ в Одеській області прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії за №59, мотивуючи його відсутністю необхідного страхового стажу.

Позивачка вважає вказану відмову протиправною та незаконною, а тому звернулася до суду із даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області №59 від 6.09.2024р. про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 ..

Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 1.01.1992р. по 15.09.1992р. в російській федерації, який підтверджується записами у Трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 1.09.1989р.; з 1.09.1993р. по 2.01.2003р. згідно з записами у Трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 1.09.1989р., а також періоду догляду за дитиною 25.06.2004р. до досягнення 3-річного віку, а також призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з дня встановлення інвалідності - 29.07.2024р..

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із даним судовим рішенням, ГУ ПФУ в Одеській області подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірні періоди роботи, які не зараховані до страхового стажу позивачки, підтверджується записами в трудовій книжці, при цьому, недотримання роботодавцем вимог законодавства не є відповідальністю працівника та не може бути причиною позбавлення останнього права на належне пенсійне забезпечення.

Окрім того, суд вказав, що відповідно до п. «ж» ч.3 ст.56 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» та п.11 Порядку №637 позивачка має право на зарахування до стажу роботи та, відповідно, й до страхового стажу часу догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку. Водночас, оскільки позовні вимоги щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 1.09.1993р. по 2.01.2003р., згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 1.09.1989р., пересікаються з позовними вимогами щодо зарахування до страхового стажу періоду догляду до досягнення 3-річного віку за дітьми ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , то підстави для повторного зарахування страхового стажу відсутні. При цьому, позивачка не надала доказів, що у період з 1.09.1993р. по 2.01.2003р. перебувала у декретній відпустці.

Крім того, суд дійшов висновку, що позивачка має право на зарахування до страхового стажу періоду догляду за дитиною 25.06.2004р.н. до досягнення 3-річного віку.

Також суд вказав, що страховий стаж, який зараховано за рішенням ГУ ПФУ в Одеській області №59 від 6.09.2024р. та страховий стаж, який безпідставно не зараховано, у підсумку перевищує 12 років, необхідний для призначення пенсії за віком. Таким чином, позивачка має право на призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону №1058.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ за №436156 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності (а.с.7).

29.08.2024р. позивачка звернулася до територіального органу ПФУ із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.69-70).

Вказану заяву за принципом екстериторіальності розглядав ГУ ПФУ в Одеській області.

Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області №59 від 6.09.2024р. відмовлено позивачці у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: до страхового стажу не враховано:

- періоди роботи з 1.01.1992р. по 15.09.1992р., оскільки робота в російській федерації враховується по 31.12.1991р.. З 1.01.2023р. російська федерація припинила участь в угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.;

- період роботи з 1.09.1993р. по 2.01.2003р. згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 1.09.1989р., оскільки відсутній номер та дата наказу при звільненні з роботи, а згідно довідки №787-12/01-21 від 28.08.2024р. вказано дошлюбне прізвище ОСОБА_2 , що не відповідає прізвищу ОСОБА_3 згідно свідоцтва про шлюб;

- періоди догляду за дітьми до трьох річного віку 1995, 1999, 2004 року народження, оскільки відсутня інформація про догляд до трьох років (а.с.75-76).

Не погодившись з даним рішенням пенсійного органу, позивачка звернулася до суду.

Перевіряючи правомірність та законність дій пенсійного органу у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону №1058-VI пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Частиною 1 ст.32 Закону №1058-VI визначено, що особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років.

Відповідно до ст.62 ЗУ від 5.11.1991р. №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1,2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993р. №637 (далі Порядок №637) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2020р. у справі №577/2688/17, від 31 березня 2020р. у справі №446/656/17, від 21 травня 2020р. у справі №550/927/17, від 25 лютого 2021р. у справі №683/3705/16-а.

Крім того, Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58).

Пунктом 1.1 цієї Інструкції також передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з трудової книжки НОМЕР_3 , ОСОБА_1 у період з 1.01.1992р. по 15.09.1992р. позивачка працювала на посаді техніка 47 кафедри «Военный инженерный институт имени А.Ф. Можайского» на території російської федерації.

Однією із підстав прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії стало не зарахування періодів роботи з 1.01.1992р. по 15.09.1992р. на території російської федерації, оскільки робота в російській федерації враховується по 31.12.1991р.. З 1.01.2023р. російська федерація припинила участь в угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р..

Надаючи оцінку вказаним обставинам, судова колегія виходить з наступного.

Згідно з ч.2 ст.6 Угоди «Про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення» від 13.03.1992р., укладеної зокрема між Україною і росією, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Відповідно до абз.2, 3, 4 ст.6 Угоди між Урядом України і Урядом рф «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993р. трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації. Згідно зі ст.12 Угоди вона набуває чинності з моменту її підписання сторонами (з 14.01.1993р.).

Частиною 2 ст.4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15.04.1994р., підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, рф, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

З огляду на вказане, судова колегія вказує, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022р. «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992р. у м.Москва, яка набрала чинності 2.12.2022р..

Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023р., яке було опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023р., підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992р. для України 19 червня 2023р..

Відповідно до п.1 Постанови КМУ від 24.06.2023р. №639 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» припинено дію Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, вчиненої 14 січня 1993р. в м.москві.

Листом Міністерства закордонних справ України від 10.07.2023р. №72/14-612/1-80209 повідомлено Міністерство юстиції України, Кабінет Міністрів України, Офіс Президента України, Апарат Верховної Ради України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого Постановою КМУ від 23.04.2001р. №376 (із змінами), Угода між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993р., припинила дію 4 липня 2023 року.

За правилами ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду №1-рп/99 від 9.02.1999р. щодо тлумачення ч.1 ст.58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акту, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору України судова колегія зауважує, що вищевказані Угоди припинили породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цих Угод, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення зазначених Угод.

Відтак, судова колегія вважає, що Україна, як держава - учасниця Угод виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення та Угодою між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, у зв`язку із чим періоди роботи позивачки з 1.01.1992р. по 15.09.1992р. на території рф повинні бути зараховані до страхового стажу для призначення пенсії позивачці.

На підставі вказаного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ГУ ПФУ в Одеській області протиправно не зарахувало до страхового стажу вищевказаний період трудової діяльності на території російської федерації.

Щодо спірного періоду роботи позивачка з 1.09.1993р. по 2.01.2003р., колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з відомостей трудової книжки НОМЕР_3 позивачка з 1.09.1993р. по 2.01.2003р. працювала бухгалтером відділу харчування та батьківської плати централізованої бухгалтерії Придніпровського району м.Черкаси.

У рішенні про відмову у призначенні пенсії ГУ ПФУ посилається на неможливість зарахування вказаного періоду роботи, оскільки відсутній номер та дата наказу при звільненні з роботи, а згідно довідки №787-12/01-21 від 28.08.2024р. вказано дошлюбне прізвище ОСОБА_2 , що не відповідає прізвищу ОСОБА_3 згідно свідоцтва про шлюб.

Надаючи оцінку вказаному, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, у записі №11 про звільнення позивачки у зв`язку із переведенням не вказано номер наказу та дати наказу.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що запис містить печатку та ПІБ особи, яка його вчинила.

Згідно п. 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п. 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно з п.4 Постанови КМУ від 27.04.1993р. №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Отже, з наведеного слідує, що обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а відтак, не повинно впливати на її особисті права.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018р. у справі №490/12392/16-а виклав правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Враховуючи наведені вище норми та висновки Верховного Суду у справах з подібних відносин, апеляційний суд вказує, що неточність в записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Крім того, судова колегія зазначає, що право позивачки на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

При цьому, пенсійним органом не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірний запис у трудовій книжці позивача є недійсними та недостовірними.

Щодо тверджень пенсійного органу про те, що у довідці, виданої Департаментом освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради, від 28.08.2024р. за №787-12/01-21 вказано дошлюбне прізвище ОСОБА_2 , що не відповідає прізвищу ОСОБА_3 згідно свідоцтва про шлюб, то колегія суддів зазначає, що в даному випадку доводи пенсійного органу з цього приводу мають ознаки надмірного формалізму.

Дослідивши вказану довідку, апеляційний суд зазначає, що з її змісту чітко можна встановити, що вона видана ОСОБА_4 , тобто позивачці, а помилка в одній букві дошлюбного прізвища не можем мати наслідком не зарахування періоду трудової діяльності до загального страхового стажу.

Отже, період роботи ОСОБА_1 з 1.09.1993р. по 2.01.2003р. підлягає до зарахування до страхового стажу, про що також правильно вказав суд першої інстанції.

Щодо не зарахування відповідачем періодів догляду за дітьми до трьох річного віку 1995, 1999, 2004 року народження, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.2 ст.181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Пунктом 1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV визначено, що страхові внески за жінок, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку, сплачуються з 1.01.2005р..

Відповідно до п.«ж» ч.3 ст.56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Відповідно до п. 11 Порядку №637 час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі:

свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть);

документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є:

виписка з трудової книжки;

відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією;

інформація із системи персоніфікованого обліку.

Як вбачається з матеріалів справи, разом із заявою про призначення пенсії позивачкою подані: свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_4 , згідно якого ОСОБА_1 є матір`ю дитини - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.63); свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_5 , згідно якого ОСОБА_1 є матір`ю дитини - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.67); свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_6 , згідно якого ОСОБА_1 є матір`ю дитини - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.68).

Відповідно до довідки від 16.09.2024р. за №2968/10-01.2-02, виданою Департаментом соціальної політики Черкаської міської ради, з 1.04.2007р. по 25.06.2007р. позивачка отримувала допомогу на догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку непрацюючим жінкам (а.с.16).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки позовні вимоги щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з 1.09.1993р. по 2.01.2003р., згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 1.09.1989р., пересікаються з періодами догляду до досягнення 3-річного віку за дітьми ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , то підстави для повторного зарахування страхового стажу відсутні. При цьому, позивачка не надала доказів, що у період з 1.09.1993р. по 2.01.2003р. перебувала у декретній відпустці.

Водночас, позивачка має право на зарахування до страхового стажу періоду догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_4 до досягнення 3-річного віку, оскільки в матеріалах справи наявні докази, про сплату страхових внесків за позивачку у період з 2005-2006 роках та з квітня по червень місяць 2007 року (а.с.73-74).

З урахуванням наведеного, судова колегія дійшла висновку, що рішення ГУ ПФУ в Одеській області за №59 від 6.09.2024р. є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.45 Закону №1058-IV пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.

Оскільки позивачка звернулась за призначенням пенсії по інвалідності 29.08.2024р., досягнула 50 років, за наявності страхового стажу понад 12 років, то колегія суддів дійшла висновку, що вона має право на вказану пенсію починаючи з 29.07.2024р. (з дня встановлення інвалідності).

Таким чином, ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 1.01.1992р. по 15.09.1992р., з 1.09.1993р. по 2.01.2003р. згідно з записами у трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 1.09.1989р., а також періоду догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_4 до досягнення 3-річного віку, а також призначити позивачці пенсію по інвалідності з дня встановлення інвалідності - 29.07.2024р., про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Отже, враховуючи вищевказане та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку наявні законні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 березня 2025р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: О.В. Єщенко

В.О. Скрипченко