Справа № 320/7424/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2025 року справа № 320/7424/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув в порядку письмового провадженням за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування постанов.

Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду звернулась Військова частина НОМЕР_1 із позовом до Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій позивач просить суд скасувати постанови головного державного виконавця Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ященко Т.О. про стягнення виконавчого збору у розмірі 24000,00 грн від 14.02.2023 ВП №71037772 та про відкриття виконавчого провадження від 14.02.2023 ВП №71037865 у розмірі 319 грн.

Позивач вказує, що на виконання судового рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 640/18731/19, яким його було зобов`язано нарахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 , ним було повністю здійснено виплату 06.12.2021 на суму 224 321,61 грн. Про факт виконання зазначеного рішення, за твердженням позивача, було письмово повідомлено Солом`янський районний відділ ДВС у встановленому порядку спершу листом від 14.12.2021, потім повторно 03.02.2023. Повідомлення, надані відповідачу, мали докази вручення або штемпелі прийняття кореспонденції.

На думку позивача, відкриття нового виконавчого провадження 14.02.2023 та винесення постанов про стягнення виконавчого збору є безпідставним, оскільки обов`язки за первинним судовим рішенням уже було виконано в повному обсязі. Окрім того, звертає увагу на порушення вимог частини 5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» щодо строків оскарження дій державного виконавця, зважаючи на дату отримання відповідних постанов 17.02.2023.

Позивач також вказує на порушення вимог законодавства з боку державного виконавця, зокрема, у частині правильного зазначення прізвища стягувача (у постанові зазначено " ОСОБА_2 " замість " ОСОБА_3 ") та невідповідності виконавчого документа вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначені неточності, на думку позивача, є підставами для скасування постанов як таких, що прийняті з грубим порушенням чинного законодавства.

Крім того, позивач вказує на неналежне повідомлення про відкриття первинного виконавчого провадження, що, на його думку, призвело до створення штучних умов для подальшого накладення стягнень та завдало шкоди інтересам держави, зокрема, в умовах воєнного стану. У зв`язку з цим він наголошує на необхідності врахування важливості цільового призначення бюджетних коштів, що можуть бути втрачені внаслідок таких дій відповідача.

На підставі наведеного, позивач просить суд скасувати зазначені постанови, витребувати матеріали виконавчого провадження у відповідача та покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.03.2023 позов залишено без руху та встановлено десятиденний строк для усунення недоліків позову, протягом якого позивачу слід було надати докази сплати судового збору у розмірі 2684,00 грн за подання даного адміністративного позову (оригінал платіжного документа), або надати докази, які б підтверджували, що виділених Військовій частині НОМЕР_1 коштів на фінансування адміністративних витрат недостатньо для сплати судового збору.

04.04.2023 на адресу суду від позивача надійшли докази усунення недоліків позову, зазначених в ухвалі суду від 29.03.2023, зокрема, докази сплати судового збору у розмірі 2684,00 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 відкрито провадження в адміністративній справі. Ухвалено, що справа буде розглядатися суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Витребувано докази у справі від позивача та відповідача. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив та/або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Запропоновано відповідачу подати до суду заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів.

Копія ухвали Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 про відкриття провадження в адміністративній справі доставлена в електронний кабінет відповідача 24.04.2023.

У встановлений судом строк відповідач своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався, відзиву на позовну заяву та інших документів до суду не надав, про відкриття провадження у справі був проінформований належним чином.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 2 статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні до суду не звертались.

Оскільки розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, то відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

20.10.2020 Окружним адміністративним судом міста Києва у справі №640/18731/19 ухвалено рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України, військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі №640/18731/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2020 скасовано. Прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України, Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправними та скасувати окремі положення наказу Генерального штабу Збройних Сил України № 264 від 19.07.2019, що стосуються полковника ОСОБА_1 , в т. ч. п. 2, та зобов`язано Генеральний штаб Збройних Сил України поновити ОСОБА_1 у військовому званні «Полковник». Визнано протиправним та скасовано наказ начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) № 487 від 27.09.2019 що стосуються полковника ОСОБА_1 . Зобов`язано Генеральний штаб Збройних Сил України включити полковника ОСОБА_1 до списків особового складу Збройних Сил України з 20.07.2019. Визнано протиправним та скасовано п. 10 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 215 від 30.09.2019. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 поновити полковника ОСОБА_1 на посаді начальника групи напрямків центру поточних операцій військової частини НОМЕР_1 20.07.2019 та виплатити усі належні йому відповідно до закону види грошового забезпечення починаючи з 20.07.2019 по 15.03.2021.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05.05.2021 у справі №640/18731/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою військової частини НОМЕР_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 в справі №640/18731/19.

На підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі №640/18731/19 Окружним адміністративним судом міста Києва було видано виконавчий лист №640/18731/19 від 16.08.2021 (постанова про відкриття провадження ВП №66671597 від 02.09.2021) щодо виплати ОСОБА_1 всіх належних йому відповідно до закону видів грошового забезпечення починаючи з 20.07.2019 по 15.03.2021.

Вказаний виконавчий лист було виконано військовою частиною НОМЕР_1 06.12.2021 шляхом виплати на банківський рахунок ОСОБА_1 коштів у сумі 224321,61 грн, що підтверджується відомістю розподілу витрат від 06.12.2021 №211206СТ147487.

14.12.2021 позивач направив лист вих. № 313/9/7919 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому повідомив про виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі №640/18731/19 у повному обсязі.

03.02.2023 військова частина НОМЕР_1 повторно направила до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України лист вих. № 313/9/729 аналогічного змісту. Лист було зареєстровано відповідачем під вхідним номером 5584/17-9-26 від 06.02.2023.

14.02.2023 Солом`янським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України були винесені три постанови:

про закінчення виконавчого провадження ВП №66671597, якою постановлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №640/18731/19, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 16.08.2021, закінчити; вивести в окреме виконавче провадження постанову про стягнення витрат виконавчого провадження в сумі 319 грн;

про відкриття виконавчого провадження про стягнення витрат виконавчого провадження (ВП № 71037865), якою передбачається стягнення витрат у виконавчому провадженні в розмірі 319 грн на підставі постанови №66671597, виданої 14.02.2023;

про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору (ВП № 71037772), якою передбачається стягнення виконавчого збору в сумі 24 000 грн на підставі постанови №66671597, виданої 14.02.2023.

На адресу військової частини НОМЕР_1 зазначені постанови надійшли поштовим відправленням №635 та зареєстровані за вхідним № 836 від 17.02.2023.

Не погоджуючись з постановою головного державного виконавця Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ященко Т.О. про стягнення виконавчого збору у розмірі 24000,00 грн від 14.02.2023 ВП №71037772 та про відкриття виконавчого провадження від 14.02.2023 ВП №71037865 у розмірі 319 грн., позивач звернувся з цим позовом до суду.

Вирішуючи даний адміністративний позов по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на статтю 1 та частину 1 статті 5 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та в передбачених цим Законом положеннях про приватних виконавців, правовий статус та організацію діяльності, які встановлюються Законом України від 02.06.2016 № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі Закон № 1403-VIII).

Законом № 1403-VIII визначено виконавські основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), органів державної виконавчої служби та приватними особами, їх завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є службове, повне і непередбачене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Відповідно до статті 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вжити передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, повністю і в повному обсязі вчинити виконавчі дії.

Водночас відповідно до пункту 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Частиною 5 статті 26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якому зазначає про зобов`язання боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусовому виконанні якого здійснюється провадження виконавчого збору, державний виконавець призначає про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Абзацом 1 частини 4 статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною 5 статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню (крім спеціальної виписки з Реєстру аграрних нот); 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.

Також частиною 9 вказаної статті передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини 1 статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Водночас суд зазначає, що Закон № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій. Натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі Інструкція №512/5), розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (виконавчих документів), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Положення Інструкції №512/5 мають розглядатися як такі, що прийняті в межах та на виконання вимог відповідних законів України, та такі, що спрямовані на деталізацію та реалізацію положень законодавства, однак не наділені самостійною юридичною силою, що дозволяла б їм змінювати, обмежувати чи відступати від норм законів, на основі яких їх ухвалено. Відповідно, Інструкція №512/5 не може встановлювати додаткових обов`язків чи правових вимог, які прямо не передбачені у зазначених законах. Її положення повинні тлумачитися виключно як інструмент, що конкретизує і технічно сприяє застосуванню чинного законодавства, але не створює нових правових норм чи правил, які виходили б за межі повноважень, визначених актами вищої юридичної сили.

Згідно з пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції №512/5, норми якого корелюються з приписами Закону № 1404-VIII, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону1404-VIII.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження.

Розрахунок нарахування виконавчого збору обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною 9 статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

Тобто згідно з пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Частина 2 статті 27 Закону № 1404-VIII містить положення про те, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно з пунктом 22 розділу III Інструкції №512/5 у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною 1 статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Аналіз зазначених приписів свідчить про те, що враховуючи положення частини 4 статті 27 Закону № 1404-VIII, постанова про стягнення виконавчого збору повинна видаватися державним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, тобто на початковому етапі здійснення примусового виконання рішення суду. Законодавець таким чином пов`язує факт стягнення виконавчого збору не з будь-яким виконанням рішення боржником, а саме з процесом примусового виконання, який ініціюється та супроводжується конкретними діями державного виконавця.

Суд зауважує, що виконавчий збір це за своєю суттю санкційний платіж, що має характер плати за вжиті державним виконавцем заходи примусового характеру. Водночас у випадку, коли боржник самостійно і добровільно виконує рішення суду, не чекаючи вжиття до нього таких заходів, підстави для стягнення виконавчого збору відсутні.

У межах цієї справи суд звертає увагу, що військова частина НОМЕР_1 здійснила виконання судового рішення - постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі №640/18731/19 самостійно, шляхом перерахування коштів стягувачу 06.12.2021.

Матеріали справи не містять доказів того, що до цієї дати державним виконавцем були вжиті будь-які заходи примусового виконання, передбачені Законом № 1404-VIII. Зокрема, у матеріалах справи відсутні будь-які дані, які б могли свідчити про активну участь виконавця в забезпеченні виконання рішення суду.

Крім того, відповідачем не надано доказів належного повідомлення позивача про винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.09.2021 у справі ВП №?66671597. Таким чином, боржник не міг об`єктивно знати про відкриття провадження та не перебував у правовому режимі примусового виконання, ініційованого виконавцем.

Отже, суд дійшов висновку, що в період з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (02.09.2021) до фактичного виконання рішення (06.12.2021) державним виконавцем не було вжито жодних виконавчих дій, які б засвідчували примусове виконання рішення. У такій ситуації підстава для нарахування виконавчого збору, як і формування його суми, відсутня, а тому постанова про його стягнення, винесена 14.02.2023 (вже після фактичного завершення виконання судового рішення) не відповідає приписам чинного законодавства та підлягає скасуванню як протиправна.

Суд окремо акцентує на тому, що виконавче провадження, відкрите відповідно до виконавчого листа у справі №?640/18731/19, було фактично завершене в грудні 2021 року шляхом повного погашення заборгованості військовою частиною НОМЕР_1 . Як вбачається з матеріалів справи, відповідні кошти в сумі 224?321,61 грн були перераховані на користь стягувача 06.12.2021. Після цього боржник надав офіційні письмові підтвердження виконання рішення державному виконавцеві спочатку листом від 14.12.2021, а повторно листом від 03.02.2023.

Водночас постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження були винесені відповідачем лише 14.02.2023, через тривалий час після закінчення основного виконавчого провадження і виконання судового рішення. Такий проміжок часу між завершенням фактичних виконавчих дій та винесенням додаткових фінансово-наказових актів свідчить про необґрунтованість винесення постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження та є таким, що не відповідає вимогам законодавства щодо строків і послідовності виконавчих процедур.

У цьому зв`язку суд бере до уваги приписи статті 28 Закону № 1404-VIII в частині того, що всі документи виконавчого провадження мають бути своєчасно оформлені, вмотивовані й доведені до відома сторін без зволікань. Такий розрив у часі, без наявності надзвичайних або об`єктивно виправданих обставин, порушує засади правової визначеності, передбаченої статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (у розумінні практики Європейського суду з прав людини) та принципом своєчасності провадження, встановленим чинним законодавством.

Суд зауважує, що факт винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження передбачає, що державний виконавець має довести наявність фактично понесених ним витрат, безпосередньо пов`язаних із виконанням конкретного виконавчого документа. Водночас у матеріалах справи відсутні будь-які докази витрат, понесених державним виконавцем у рамках справи №?640/18731/19. За таких умов суд вважає, що сама по собі відсутність обґрунтування розміру та характеру витрат, а також значний проміжок часу після завершення провадження, свідчать про законність винесення окремих постанов про їх стягнення.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що прийняття оскаржуваних постанов порушує принцип правової визначеності та не відповідає вимогам чинного законодавства щодо строків здійснення виконавчих дій.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19.

Суд додатково звертає увагу, що в постанові про відкриття виконавчого провадження ВПІ №?66671597 від 02.09.2021, винесеній державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві, було зазначено прізвище стягувача як " ОСОБА_2 " замість " ОСОБА_3 ".

Пунктом 3 частини 1 статті 4 Закону № 1404-VIII встановлено, що у виконавчому документі зазначаються, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 28 Цивільного кодексу України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Суд бере до уваги твердження позивача про те, що така помилка в прізвищі стягувача свідчить про неналежну перевірку виконавцем підстав і формальних ознак виконавчого документа при відкритті провадження, що прямо суперечить приписам Закону №?1404-VIII та Інструкції №?512/5.

Отже, виявлена розбіжність у прізвищі стягувача у виконавчому документі порушує визначені законом вимоги до змісту виконавчого документа. Така невідповідність ставить під сумнів належну ідентифікацію сторони виконавчого провадження та свідчить про недотримання державним виконавцем процедури відкриття провадження.

Таким чином, наведені порушення свідчать про відсутність правових підстав для винесення та реалізації оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Постанови головного державного виконавця Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення виконавчого збору у розмірі 24000,00 грн від 14.02.2023 ВП №71037772 та про відкриття виконавчого провадження від 14.02.2023 ВП №71037865 у розмірі 319 грн підлягають скасуванню як такі, що прийняті з порушенням законодавства та є неправомірними.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доведення правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача.

При цьому, суд зазначає, що згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Судом також береться до уваги, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилами частин 1 та 6 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач сплатив за подання адміністративного позову 2 684,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 10.03.2023 № 4849.

Таким чином, враховуючи положення статей 132, 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі

2 684,00 грн підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

На підставі викладеного, керуючись статтями 243 246, 250, 255, 287 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ященко Т.О. про стягнення виконавчого збору у розмірі 24000,00 грн від 14.02.2023 ВП №71037772 та про відкриття виконавчого провадження від 14.02.2023 ВП №71037865 у розмірі 319 грн.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Солом`янського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) () на користь військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2 684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири грн 00 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення або розгляду справи в порядку письмового провадження.

Суддя Кушнова А.О.