Справа № 380/15025/24
Суддя: Андрусів Уляна Богданівна
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2025 рокусправа № 380/15025/24

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Андрусів У. Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року);

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, у розмірі 99034,23 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 . Стверджує, що під час звільнення з військової служби відповідач не провів остаточний та повний розрахунок, зокрема не здійснив нарахування та виплату грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. 14.06.2024 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 у справі №380/14182/23, відповідач виплатив грошове забезпечення у розмірі 30605,09 грн. Зважаючи на ці обставини, на переконання позивачки, вона має право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь період затримки розрахунку при звільненні, розмір якого визначається відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, та становить 99034,23 грн. Для відновлення порушеного права звернулася з цим позовом до суду.

Ухвалою судді від 22.07.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

08.08.2024 відповідач подав відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачкою обставин та правових підстав позову. Свою позицію мотивує, що спір стосовно грошового забезпечення виник більш ніж через три роки після звільнення позивачки. Стверджує, що оскільки під час нарахування і виплати позивачці належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, то підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні. Зазначає, що спеціальним законодавством встановлено особливий порядок захисту прав військовослужбовців під час їх виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, а тому вимога позивачки щодо стягнення середнього грошового забезпечення не підлягає задоволенню. З урахуванням викладеного, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

14.11.2024 представник відповідача подав клопотання про залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 30.06.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивачка проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.05.2020 №101 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , механіка радіотелефоніста радіостанції Р-142Н взводу зв`язку 1-го дивізіону артилерійської розвідки, звільненої наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 10.04.2020 №16-РС, з військової служби у запас відповідно до «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» від 10.12.2008 №1153/2008, та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ на підставі пп. «к» п. 2 ч. 5 ст. 26 - які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду, виключено зі списків особового складу військової частини, з усіх видів забезпечення, з 18.05.2020.

З Єдиного державного реєстру судових рішень суд установив, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 у справі №380/14182/23 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 30.01.2020 по 18.05.2020, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 30.01.2020 по 18.05.2020, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, з врахуванням раніше виплачених сум. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2024 у справі №380/14182/23 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.08.2023 у справі № 380/14182/23 без змін.

На виконання зазначеного рішення суду першої інстанції відповідач 14.06.2024 нарахував та виплатив позивачці грошове забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в розмірі 30605,09 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 14.06.2024 №1558.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні протиправною, позивач пред`явив цей позов до суду.

Під час розгляду справи судом також встановлено, що позивачка вже зверталася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні (невиплату грошової допомоги на оздоровлення у 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роках, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди). Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2024 у справі № 380/656/24 залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2025 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.05.2020 по 19.01.2023 у розмірі 68542 (шістдесят вісім тисяч п`ятсот сорок дві) грн 87 коп.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із нездійсненням своєчасного розрахунку при звільненні.

Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу виснувати, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі- Закон № 2011-ХІІ).

За змістом ст. 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абз.1 п.1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 2 цієї норми регламентовано, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

За правилами ч. 2 ст. 24 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Абзацом 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 153/2008 від 10.12.2008 (далі - положення № 1153), передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє дійти висновку, що звільнений з військової служби військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням. Тобто, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.

Суд установив, що позивачка виключена зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 18.05.2020, грошове забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на виконання рішення суду виплачено 14.06.2024.

Таким чином, станом на день виключення зі списків особового складу частини відповідач не провів з позивачкою розрахунок у повному обсязі.

Питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не унормовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі відносин врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно в тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.

Оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, складовою якого є індексація, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за відпустку тощо) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП України.

За змістом ч. 1ст. 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Приписами ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) унормовано, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Метою такого нормативного регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), яким, зокрема, в новій редакції викладена ст. 117 КЗпП України.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ, чинної на час виплати позивачу грошового забезпечення) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені ст. 117 КЗпП України.

Крім того, в постанові від 16.02.2023 у справі № 420/20192/21 Верховний Суд зауважив, що передбачене ст. 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Зважаючи на викладене, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.

Суд також ураховує, що ст. 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а ст. 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні. У постанові від 26.02.2020 в справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Покликання відповідача на те, що спір стосовно грошового забезпечення виник більш ніж через три роки після звільнення позивачки з військової служби суд оцінює критично, оскільки в постанові від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23 Верховний Суд виснував, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що, своєю чергою, надалі вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Твердження відповідача про те, що спеціальним законодавством встановлено особливий порядок захисту прав військовослужбовців під час їх виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, а тому вимога позивача щодо стягнення середнього грошового забезпечення не підлягає задоволенню, суд не бере до уваги. Адже позивачка не надавала згоди на виключення її зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення до проведення з ним повного розрахунку відповідно до абз. 3 п. 242 положення №1153, що виключало б вину відповідача у невиплаті на момент звільнення позивачки з військової служби усіх належних їй сум та як наслідок звільняло від відповідальності за ст. 117 КЗпП України.

Підсумовуючи вищенаведене, суд, з урахуванням фактичних обставин справи, та встановленого правового регулювання спірних правовідносин, які склалися між сторонами, виснував, що оскільки відповідач не провів з позивачкою в день її виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення розрахунок у повному обсязі, тому вона відповідно до ст. 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

Щодо визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок випалити позивачці середнє грошове забезпечення, а також розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошового забезпечення суд ураховує таке.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачці станом на 18.05.2020 (дата виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) грошового забезпечення у повному розмірі.

Як установлено судом, на виконання рішення суду від 07.08.2023 у справі №380/14182/23 відповідач 14.06.2024 здійснив перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 у розмірі 30605,09 грн.

Тобто спірним є період з 19.05.2020 (наступний день після звільнення) до 13.06.2024 (день, що передує дню остаточного розрахунку).

Зазначений період стягнення середнього грошового забезпечення у цій справі доцільно поділити на дві частини: до набрання чинності 19.07.2022 Законом № 2352-ІХ і після цього.

Період 19.05.2020 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) врегульований ст. 117 КЗпП України у редакції до внесення змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосуватися принцип співмірності та, суд, відповідно, може зменшити таку виплату.

Період з 19.07.2022 до 13.06.2024 унормований чинною на день прийняття рішення у цій справі редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.

Таким чином, у межах цієї справи суд застосовує положення ст. 117 КЗпП України у редакції, чинній до 19.07.2022 з урахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм ст. 117 КЗпП України у редакції до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні порівняно з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Також слід врахувати приписи чинної редакції ст. 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція корелюється з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23.

Надаючи правову оцінку розміру середнього заробітку, який належить виплатити позивачці за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд враховує таке.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - порядок №100).

За змістом абз.1 п.2 розділу ІІ порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до абз. 3 п. 2 розділу ІІ порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Підпунктом «б» п.4 розділу ІІІ порядку №100 регламентовано, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

За правилами п. 8 розділу IV порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки, грошове забезпечення ОСОБА_1 за березень 2020 року становить 11344,11 грн, за квітень 2020 року - 11344,11 грн.

Кількість календарних днів за березень-квітень 2020 року становить 61.

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивачки складає (11344,11 +11344,11 / 61) = 371,94 грн.

Період за час затримки розрахунку при звільненні з 19.05.2020 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) становить 791 календарний день. Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивачка за вказаний період, становить 294204,54 грн (371,94 грн х 791 календарний день).

Також, період за час затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 (з дати набрання чинності Законом № 2352-ІХ) до 18.01.2023 (шість місяців відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ) становить 184 календарних днів. Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 68436,96 грн (371,94 грн х 184 календарних днів).

Водночас, оцінюючи розмір середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачці за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2020 до 18.07.2022, суд керується таким.

У порівнянні з розміром виплаченого позивачці грошового забезпечення (30605,09 грн) на виконання рішення суду від 07.08.2023 у справі № 380/14182/23 суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2020 до 18.07.2022 (294204,54) не можна вважати співмірною, оскільки вона її перевищує майже в дев`ять разів.

Відтак суд виснує про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив відповідач, і сумою середнього грошового забезпечення за час затримки цієї виплати, а тому вважає за доцільне застосувати принцип співмірності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц наголосила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця

Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена у часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зважаючи на очевидну неспівмірність можливих до нарахування та виплати сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд уважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та визначеним Великою Палатою Верховного Суду критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 19.05.2020 до 18.07.2022 на суму 30597,27 грн, виходячи з такого розрахунку.

Зокрема, істотність частки складових грошового забезпечення з середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2020 до 18.07.2022 становить: 30605,09 грн (сума грошового забезпечення, яка виплачена позивачу на підставі рішення суду) / 294204,54 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) х 100% = 10,4 %.

Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки становить 30597,27 грн: 371,94 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 791 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2020 до 18.07.2022) х 10,4% / 100%.

Суд акцентує на тому, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні за період з 19.05.2020 до 18.07.2022, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Водночас, щодо частини середнього заробітку за період, починаючи з 19.07.2022 та який відповідно до чинних норм КЗпП України повинен обмежуватися шістьма місяцями, суд зазначає, що позивачка вже зверталася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою грошової допомоги на оздоровлення у 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роках, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди)

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2024 у справі №380/656/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2025, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.05.2020 по 19.01.2023 у розмірі 68542 (шістдесят вісім тисяч п`ятсот сорок дві) грн 87 коп. Як вбачається з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, присуджена до стягнення сума охоплює середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.07.2022 (з дати набрання чинності Законом № 2352-ІХ) до 06.12.2023 (шість місяців відповідно до ст.117 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ) у розмірі 68436,96 грн (371,94 грн*184 календарних дні).

Суд наголошує, що Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни до ст. 117 КЗпП України, якими обмежено строк виплати працівникові його середнього заробітку шістьма місяцями. При цьому з врахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, обмеження стягнення середнього заробітку шістьма місяцями з 19.07.2022 без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, передбачає саме право працівника на стягнення середнього заробітку виключно за шість місяців, і таке право не може залежати від кількості заявлених працівником позовів про виплату недоплачених сум роботодавцем. В протилежному випадку за наявності декількох позовів про стягнення недоплачених сум вказаний підхід щодо стягнення середнього заробітку буде несправедливим щодо роботодавця, а також невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним, оскільки призведе до стягнення середнього заробітку в збільшеному розмірі в залежності від кількості поданих позовів (враховуючи розрахунок середнього заробітку за шість місяців виходячи з розміру одноденної заробітної плати сума стягнутого середнього заробітку при кожному позові буде ідентичною незважаючи на суму недовиплачених роботодавцем сум при звільненні). Надаючи право працівнику на стягнення середнього заробітку на суми невиплачених коштів при звільненні законодавець презюмував право працівника ініціювати спір щодо захисту своїх прав на отримання недоплачених сум, передбачаючи звернення до суду з позовом на їх стягнення. Суд враховує те, що законодавець в такому випадку не обмежив право працівника звертатися з декількома позовами, однак, реалізація такого права не повинна покладати на роботодавця невиправдані витрати та повинна враховувати обсяг відповідальності з метою уникнення його непропорційності наслідкам правопорушення.

Таким чином, оскільки на користь позивачки вже було стягнуто середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців після 19.07.2022 у справі №380/656/24, суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за вказаний період.

Крім цього, суд ураховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 2340/3023/18, згідно з якою суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав суд виходить з того, що резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, ст. 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у справі, яка розглядається, суд, встановивши право позивачки на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 31.03.2021 у справі № 120/2617/20-а, від 20.05.2021 у справі № 380/3007/20 та від 29.10.2021 у справі №380/5499/20.

Враховуючи вищевикладене, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30597,27 грн, що буде достатнім та справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про правомірність його діянь (дій чи бездіяльності).

Відповідач як суб`єкт владних повноважень жодними належними та допустимими доказами не довів правомірність своєї пасивної форми поведінки, пов`язаної з непроведенням своєчасного розрахунку при звільненні. Доводи відповідача спростовано наведеним вище аналізом чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та правовими позиціями Верховного Суду. Тому такі доводи суд до уваги не бере.

За правилами ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керувався таким.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Приписами ч. 3 ст. 139 КАС України регламентовано, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Під час звернення до суду з цим позовом позивачка сплатила судовий збір у сумі 968,96 грн.

З урахуванням задоволення позову частково, на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 484,48 грн.

Керуючись ст. 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд

у х в а л и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

3. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на корить ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 30597 (тридцять тисяч п`ятсот дев`яносто сім) гривень 27 копійок.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривень 48 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивачка ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

СуддяАндрусів Уляна Богданівна