Справа № 420/14375/25
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2025-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань розташоване у місті Мелітополі про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 08.05.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань розташоване у місті Мелітополі, в якій позивач просить суд визнати бездіяльність відповідача протиправною (в частині щодо ігнорування прохання надання разом із відповіддю копії запиту вх. № 707ПІ-2024 від 26.11.2024 р.) та зобов`язати відповідача надати копію запиту на публічну інформацію, який має реєстраційний номер в ТУ ДБР у м. Мелітополі: вх. № 707ПІ-2024 від 26.11.2024 р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказав, що 21 листопада 2024 року ним надіслано запит на публічну інформацію. Суть запиту була щодо посадової інструкції начальника Слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі. 06 грудня 2024 року - було надано відповідь на вищезазначений запит, від ТУ ДБР у м. Мелітополі (реєстраційний номер документу відповіді: № 707ПІ-2024/17-1-432/24 від 02.12.2024). У запиті, окрім іншого, просив надати копію запиту, на який надається відповідь, однак надавши відповідь на запит, відповідач проігнорував прохання щодо надання копії документа (копії запиту).

12.05.2025 ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, встановивши позивачу 10-денний строк для усунення недоліків, шляхом надання до суду позовної заяви з вимогами викладеними у відповідності до ч. 1 ст. 5 КАС України.

14.05.2025 ухвалою судді прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи відповідно до ст.262 КАС України; у задоволенні заяви позивача в частині роз`яснення ухвали про залишення позовної заяви без руху - відмовити.

10.06.2025 суд ухвалив клопотання (вх. №ЕС/56332/25 від 05.06.2025) позивача ОСОБА_1 щодо поновлення строку на подання відповіді на відзив - задовольнити; поновити ОСОБА_1 строк для подання до суду відповіді на відзив у справі №42014375/25.

29.05.2025 до суду (вх.№ЕС/53687/25) від ТУ ДБР у м.Мелітополі надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позовних вимог заперечує та вказує, що разом із відповіддю на запит від 26.11.2024 копія самого запиту не надавалась, оскільки приписами Закону України «Про доступ до публічної інформації» не встановлено обов`язку розпорядника інформації разом із відповіддю на запит про надання публічної інформації направляти на адресу запитувача інформації і копію самого запиту. У процесі здійснення своєї діяльності ТУ ДБР у м. Мелітополі не створювало і не відтворювало електронний запит фізичної особи ОСОБА_1 про публічну інформацію від 26.11.2024, а відтак така інформація не відповідає критеріям публічної інформації в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки ця інформація не є відображеною та задокументованою будь якими засобами та на будь-яких носіях інформацією, що створена в процесі виконання ТУ ДБР у м. Мелітополі своїх обов`язків. Звернувшись із запитом про публічну інформацію від 26.11.2024 фізична особа ОСОБА_1 реалізовуючи своє право на отримання інформації переслідував за мету отримання інформації у формі копію посадової інструкції начальника Слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі. Прохання отримати копію самого ж запиту була спрямована на отримання підтвердження, який саме запит був зареєстрований розпорядником (для подальшої участі у судовому процесі або іншій процедурі, де потрібне документальне підтвердження факту подання запиту). Натомість надання ТУ ДБР у м. Мелітополі відповіді на запит вже є підтвердженням факту його отримання та опрацювання (запитувач отримав непрямий доказ існування свого запиту через відповідь). Підкреслює, що у позовній заяві ОСОБА_1 належним чином не обґрунтував наявність у нього порушеного права, що зумовлює виникнення права на судовий захист. Звертає увагу, що запитувачем публічної інформації за спірним запитом була фізична особа - ОСОБА_1 (електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_1 ), обставини, які б вказували, що це є саме ОСОБА_1 , у позовній заяві не наведені.

05.06.2025 до суду (вх.№ЕС/56530/25) від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив у якій позивач на позовних вимогах наполягає та вказує, що відповідач був зобов`язаний надати копію документа (відповідно до вимог ч. 8 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Щодо порушеного права зазначає, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

11.06.2025 до суду (вх.№ЕС/58542/25) від ТУ ДБР у м. Мелітополі надійшли заперечення у яких відповідач наполягає на тому, що ним належним чином розглянуто запит на публічну інформацію від фізичної особи ОСОБА_1 та надано відповідь.

12.06.2025 до суду (вх.№ЕС/59133/25) від ОСОБА_1 надійшли пояснення у яких позивач вказує, що абсолютно будь-яка особа запитувача може витребувати абсолютно будь-який документ, який є у того чи іншого розпорядника.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Як зазначає позивач, не заперечує відповідач, ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДБР у м. Полтаві із запитом на отримання публічної інформації (а.с.34) у якому зазначив загальний опис інформації або вид назва, реквізити чи зміст документа, що запитується: «Надайте копію посадової інструкції начальника Слідчого управління ТУ ДБР у м.Мелітополі. Разом із відповіддю на запит, також надайте копію цього запиту. Відповідь надайте за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_1».

Вказаний запит вих. №52096-24/15-10/170ПІ/п від 26.11.2024 у ТУ ДБР у м.Полтаві та вх.№707ПІ-2024 від 26.11.2024 в ТУ ДБР у м.Мелітополі розглянутий та ТУ ДБР у м.Мелітополі на запит надало відповідь від 02.12.2024 №707ПІ-2024/17-1-432/24 (а.с.35) у якій повідомлено, що ТУ ДБР у м.Мелітополі не може надати копію посадової інструкції начальника Слідчого управління ТУ ДБР у м.Мелітополі в зв`язку з її відсутністю. Зазначено про право оскаржити незгоду до вищого органу або до суду.

Вважаючи спірну бездіяльність відповідача протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Положення ст. 40 Конституції України гарантують кожній особі право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових службових осіб цих органів, що зобов`язанні розглядати звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом України «Про доступ до публічної інформації», та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено цим Законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ч. 1 ст. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Положеннями ч. 1 - 5 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1)розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2)інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3)особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4)не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду (ч. 1 ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Водночас, відповідно до положень ч. 1 ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Повертаючись до обставин даної справи, суд відхиляє твердження ТУ ДБР у м.Мелітополі про відсутність порушеного права ОСОБА_1 у спірних правовідносинах та зазначає, що відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

В рішеннях Європейського суду з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) від 17 лютого 2015 року у справі «Гусева проти Болгарії», заява № 6987/07, пункти 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі «Гіллберг проти Швеції», заява № 41723/06, пункт 93) вказано, що стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10.

Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова державного органу в наданні інформації на запит є формою втручання в право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.

Твердження відповідача, що запитувачем публічної інформації за спірним запитом була фізична особа - ОСОБА_1 (електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_1 ), обставини, які б вказували, що це є саме ОСОБА_1 , у позовній заяві не наведені - суд оцінює критично та зазначає, що розпорядник інформації не був позбавлений права, згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відмовити в задоволенні запиту з огляду на не дотримання вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону, що не мало місця у спірних правовідносинах.

Щодо спірної бездіяльності в частині ігнорування прохання надання разом із відповіддю копії запиту вх. № 707ПІ-2024 від 26.11.2024 та зобов`язати відповідача надати копію запиту на публічну інформацію, який має реєстраційний номер в ТУ ДБР у м. Мелітополі: вх. № 707ПІ-2024 від 26.11.2024, суд зазначає таке.

Як вбачається із запиту позивача, ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДБР у м. Полтаві із запитом на отримання публічної інформації (а.с.34) у якому зазначив загальний опис інформації або вид назва, реквізити чи зміст документа, що запитується: «Надайте копію посадової інструкції начальника Слідчого управління ТУ ДБР у м.Мелітополі. Разом із відповіддю на запит, також надайте копію цього запиту. Відповідь надайте за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_1».

З точки зору стороннього розсудливого спостерігача, зі змісту та конструкції цього запиту вбачається, що публічна інформація, за запитом якої ОСОБА_1 звернувся, була саме копія посадової інструкції начальника Слідчого управління ТУ ДБР у м.Мелітополі, та вже копію свого запиту він просив надати разом із відповіддю на запит. Тобто, копія запиту ОСОБА_1 не входила до кола запитуваної інформації.

Так, наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161. Scries А заява № 25). який застосовується при оцінні доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Суд при вирішенні спору враховує, що правова процедура («fair procedure» - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права, тобто особа правомірно очікує отримати у передбачений законом спосіб відповідь на порушене перед суб`єктом, якому адресовано звернення, питання відповідно та у спосіб, передбачений законом.

Люди покладаються на органи публічної влади у різних сферах повсякденного життя. У багатьох випадках рішення, ухвалені органом публічної влади, суттєво впливають на економічний і соціальний добробут кожної людини. Тому важливо, щоб правові системи передбачали та застосовували принципи, які є ефективними для встановлення та підтримки довіри населення до справедливого й належного функціонування органів публічної влади.

Ефективне публічне адміністрування та зважене ухвалення рішень суб`єктами владних повноважень - основа належного врядування та його складової - концепції належної адміністрації, яким притаманні такі елементи верховенства права, як законність, підзвітність, прозорість, співучасть, об`єктивність, неупередженість, а також демократизм та інституційність.

Принципи належного врядування повинні застосовуватися суб`єктами владних повноважень у їхній діяльності під час вирішення питань щодо виникнення, зміни і припинення суб`єктивних прав та інтересів особи.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що під бездіяльністю розуміється пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи чи інтереси фізичних або юридичних осіб, в тому числі не прийняття рішення у випадках, коли таке рішення повинно бути прийнято відповідно до вимог закону.

Сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнано протиправною судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що Законом України «Про доступ до публічної інформації» не передбачено обов`язку розпорядника інформації разом із відповіддю на запит надавати копію цього запиту, а відтак у спірних правовідносинах суд не вбачає бездіяльності ТУ ДБР у м.Мелітополі, що призводить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Суд вважає, що у даній справі ним було надано вичерпну відповідь на всі питання, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному аспектах.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Відповідно до приписів ст.139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань розташоване у місті Мелітополі про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Територіальне управління Державного бюро розслідувань розташоване у місті Мелітополі (69005, м. Запоріжжя, а/с 621, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА

.