Справа № 826/4840/17
Суддя: Гебеш С.А.
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 червня 2025 року м. Ужгород№ 826/4840/17
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гебеш С.А., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Верховного Суду України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Верховного Суду У країни, в якому просить зобов?язати Верховний Суд України доплатити різницю вихідної допомоги у розмірі 7 місячних суддівських винагород за останньою посадою, що складає 232 960,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що у зв`язку із подачею нею заяви про відставку, наказом Голови Верховного Суду України №1167-к від 21 грудня 2016 року її було виключено зі складу Верховного Суду України 21 грудня 2016 року та відповідно положень частини першої статті 143 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (надалі - Закон № 1402- VІІІ) здійснено виплату вихідної допомоги в розмірі 3 (трьох) місячних суддівських винагород за останньою посадою в сумі 99 840, 00 (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сорок гривень 00 копійок). Проте, Позивач вважає, що оскільки право на відставку в неї виникло в серпні 2011 році на час дії Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VІ «Про судоустрій та статус судді», частиною першою статті 136 якого було передбачено, що суддям, які вийшли у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Вважаючи, що виплата суддівської винагороди в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою такою, що не відповідає положенням частини першої статті 8, статей 22, 126 Конституції України, статті 48 Закону № 1402- VІІІ, оскільки суттєво знижує гарантії її, як судді, матеріального і соціального захисту, та, відповідно, протиправним, звернулася до суду із цим позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2017 року відкрито провадження в даній адміністративній справі, закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 року вказану справу прийнято до провадження суддею Гебеш С.А. та продовжено розгляд справи в порядку прощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Встановлено відповідачу 15 (п?ятнадцятиденний) строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

05.05.2025 Відповідачем надано суду відзив (додаткові пояснення) на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись, зокрема, на те, що реалізація права позивачки на звільнення у зв`язку з відставкою відбулася в момент прийняття Рішення Вищої ради юстиції від 19.12.2016 року №3242/0/15-16 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду України у відставку», тому до спірних правовідносин застосовується положення нормативно-правих актів, чинних на час прийняття такого рішення, тобто Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402. Хоча у позивачки і виникло право на відставку ще 22.08.2011 року та на той момент діяв Закон № 2453, але фактично право на відставку нею було реалізоване на момент дії Закону № 1402, норми якого і були застосовані при проведенні з нею розрахунку при виплаті вихідної допомоги. На цих підставах в позові просить відмовити.

Відповідно до положень ч. 5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, 13.01.1994 року відповідно до Наказу Голови Київського міського суду №8 від 13.01.94 ОСОБА_1 зарахована на посаду судді Київського міського суду у зв`язку з обранням на цю посаду на підставі постанови Верховної Ради України №3775-ХІІ від 23.12.93 р.

05.07.2001 року відповідно до Наказу Голови Апеляційного суду м. Києва №189/2-к від 11.10.2001 ОСОБА_1 призначена суддею Апеляційного суду м. Києва згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій України» від 21.06.2001 р.

09.01.2007 рок відповідно до Наказу Голови Верховного Суду України №27к від10.01.2007 та відповідно до Постанови Верховної Ради України від 21 грудня 2006 року №516-v ОСОБА_1 обрано суддею Верховного Суду України безстроково, зараховано до штату Верховного Суду України.

Рішенням Вищої ради юстиції від 19.12.2016 року №3242/0/15-16 Позивачка була звільнена з посади судді Верховного Суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку від 19.09.2016 року.

На підставі вищевказаного Рішення Вищої ради юстиції від 19.12.2016 року №3242/0/15-16 наказом Голови Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року №1167-к ОСОБА_1 виключено зі складу Верховного Суду України.

Згідно пункту 2 наказу Голови Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року №1167-к «Про виключення ОСОБА_1 зі складу Верховного Суду України» керівнику апарату Верховного Суду України» забезпечено здійснення відповідних організаційних заходів пов`язаних зі звільнення останньої.

Відповідно до Довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 19.06.2016 року станом на 19.06.2016 року посадовий оклад ОСОБА_1 становить - 20 800,00 грн., доплата за вислугу років становить - 10 400,00 грн. та доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці становить - 2 080, 00 грн.

Відповідно до Розрахунку вихідної допомоги судді Верховного Суду України Гошовської Тетяни Володимирівни відповідно до частини першої статті 143 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», рішення Вищої ради юстиції від 19 грудня 2016 року №3242/0/15-16 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду України у відставку» та наказу Голови Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року №1167 «Про виключення ОСОБА_1 зі складу Верховного Суду України» суддівська винагорода станом на 19 грудня 2016 року складається з: 1) посадовий оклад - 20 800,00 грн.; 2) доплата за вислугу років - 400,00 грн.; 3) доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці - 2 080, 00 грн. Суддівська винагорода всього 33 288, 00 грн.; розмір вихідної допомоги (33 288, 00 *3 розміри) 99 840, 00 грн.

Згідно Довідки Вих. №463 від 23.03.17 виданій ОСОБА_1 , судом встановлено, що в грудні 2016 року їй було виплачено вихідну допомогу як судді Верховного Суду України, яка вийшла у відставку, у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою (частина перша статті 143 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів») в сумі 99 840,00 (дев?яносто дев?ять тисяч вісімсот сорок гривень 00 копійок).

Позивачка не погодившись із розміром вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород, звернулася до відповідача із заявою про виплату різниці між виплаченим та належним за законом розміром вихідної допомоги, однак отримала відмову у виплаті.

Важаючи таку відмову протиправною, звернулася до суду за захистом, на її дуску, порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступні обставини та положення законодавства.

Згідно частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України встановлено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, зокрема, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно частини першої статті 109 Закону № 2453-VI (в редакції станом на момент набуття позивачем права на подачу заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до статті 136 Закону № 2453-VI судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

У разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв`язку з повторним обранням на посаду, знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги не здійснюється.

Законом № 1166-VII внесено зміни до Закону № 2453-VI, зокрема, виключено статтю 136 цього Закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII визнано таким, що не відповідає Конституції України та втратило чинність.

Згідно з пунктом 2 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон № 2453-VI, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

За змістом частини першої статті 116 Закону № 1402-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою (стаття 143 Закону № 1402-VІІІ).

Аналіз розділу VIII Конституції України та законів України дає підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді.

Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття прав на виплату вихідної допомоги, отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Однією з гарантій незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, яке має гарантувати здійснення справедливого, незалежного, безстороннього правосуддя, а також, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи щодо його матеріального і соціального забезпечення, поширюються на всіх суддів і не можуть бути скасовані чи зменшені іншими нормативними актами.

Згідно позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013, за своєю юридичною природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Отже, суддя, який вийшов у відставку, має право, з-поміж іншого, на отримання вихідної неоподатковуваної допомоги у встановленому законом розмірі.

При цьому, право на отримання вихідної допомоги суддя набуває не з моменту набуття ним права на подачу заяви про відставку за наявності стажу роботи на посаді судді не менше двадцяти років, а з моменту реалізації ним права на відставку.

Таким чином, до спірних правовідносин потрібно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Рішення Вищої ради юстиції від 19 грудня 2016 року №3242/0/15-16 про звільнення позивача з посади судді Верховного Суду України на підставі подання заяви про відставку від 19 вересня 2016 року.

Позивачка вважає, що право на відставку нею набуто станом на 22 серпня 2011 року і відповідно набуто право на отримання вихідної допомоги, передбаченої частиною першою статті 136 Закону № 2453-VІ в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Проте, суд вважає помилковими такі доводи Позивачки, оскільки остання хоч і набула право на вихід у відставку, проте, таке своє право не реалізувала, а тому, відповідно, і не набула право на отримання вихідної допомоги в розмірі, передбаченому статтею 136 Закону № 2453-VІ.

Позивачка продовжувала працювати на посаді судді, а відповідно до Постанови Верховної Ради України від 21 грудня 2006 року №516-v її обрано суддею Верховного Суду України безстроково.

Так, дійсно, рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII.

Крім того, у згаданому рішенні зазначено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Разом з цим, позивачка звільнена з посади судді 19 грудня 2016 року, тобто в той час, коли право на вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, передбачене статтею 136 Закону №2453-VI, не існувало у зв`язку із виключенням даної норми положенням Закону № 1166-VII.

При цьому, положення статті 143 Закону № 1402-VIII, яким встановлено, що виплата вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, здійснюється в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, неконституційним не визнавалося.

Тому враховуючи зазначене, у відповідача у відповідності до норм чинного законодавства були відсутні підстави у виплаті вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою Позивачки.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд в своїх постановах від 26 травня 2021 року у справі № 200/6901/20-а, від 16 вересня 2020 року у справі №826/3337/17, від 25 червня 2020 року у справі №є826/3718/17, та ухвалі від 02 березня 2021 року по справі №520/11188/2020, які в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України підлягають врахуванню судом.

Позивачка покликається, також на те, що законодавцем не передбачено достатнього перехідного періоду (розумного часового проміжку) між опублікуванням Закону № 1166 та набранням чинності положенням підпункту 1 пункту 28 розділу II цього Закону № 1166, протягом якого вона мала б можливість підготуватися до виконання вимог, передбачених новим законодавчим регулюванням, встигла реалізувати своє право на відставку у спосіб, встановлений законодавством до внесення відповідних змін, чим порушив її легітимні очікування щодо реалізації права на відставку і, відповідно, отримання вихідної допомоги в розмірі, встановленому частиною першою статті 136 Закону № 2453-VІ.

Водночас, суд не приймає до уваги такі доводи, оскільки відповідачем у цій справі є Верховний Суд України, який не здійснює законотворчу діяльність, а керується при здійснені своїх повноважень положеннями Конституції та законами України, чинними на момент вчинення відповідних дій.

З урахуванням наведених положень законодавства та за встановлених у цій справі обставин законних підстав для виплати позивачу вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до статті 136 Закону № 2453-VI не було з огляду на зміни у правовому регулюванні забезпечення суддів, які відбулися з набранням чинності Закону № 1402-VIII. Те, що ці законодавчі зміни позбавили суддів, які набули право на відставку, отримати вихідну допомогу у розмірі, що перевищує встановлений на момент виходу у відставку розмір, не може бути достатньою підставою для того, щоб апелювати до правового регулювання, яке існувало раніше, як на правову підставу для виплати цієї допомоги в розмірі, встановленому законом, який втратив чинність.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України, статті 17, частини п`ятої статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Цneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Суд також враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші протии Україн" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 139 КАС при відмові у позовних вимогах судовий збір позивачу не повертається.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Верховного Суду України (вул. П. Орлика, 4, м. Київ, Київська область, 01043, ) про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяС.А. Гебеш