Справа № 300/6605/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/6605/24 пров. № А/857/357/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.11.2024р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській обл., третя особа без самостійних вимог на предмет спору Дочірнє сільськогосподарське підприємство «Замулинецьке» Товариства з обмеженою відповідальністю «Монтажрембуд», про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перерахунку пенсії за віком, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Гомельчук С.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 04.11.2024р., м.Івано-Франківськ, дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

30.08.2024р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив:

визнати протиправною відмову та скасувати рішення Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Харківській обл. О/р 55 від 25.07.2024р. в перерахунку пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

зобов`язати ГУ ПФ України в Харківській обл. зарахувати до стажу роботи, який дає право на перерахунок пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», період роботи з 27.03.2002р. по 01.07.2004р.;

зобов`язати ГУ ПФ України в Харківській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та перерахувати його пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення, а саме з 18.07.2024р.;

зобов`язати ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. після отримання електронної пенсійної справи нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з дня звернення за пенсією, а саме з 18.07.2024р.;

стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів судові витрати, пов`язані з сплатою судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. (а.с.1-9).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.38 і на звороті).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.11.2024р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.62-64).

Не погодившись з винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.69-79).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач дійсно в спірний період з 27.03.2002р. по 01.07.2004р. працював на посаді директора Дочірнього сільськогосподарського підприємства /ДСГП/ «Замулинецьке» Товариства з обмеженою відповідальністю /ТзОВ/ «Монтажрембуд», при цьому фінансовий облік і контроль, облік кадрів здійснювався засновником - ТзОВ «Монтажрембуд».

Окрім цього, запис № 36 в трудовій книжці позивача дає можливість визначити дату звільнення ОСОБА_1 (01.07.2004р.) і підставу такого звільнення (наказ № 01-27 від 01.07.2004р.). Вказаний запис скріплений печаткою ТзОВ «Монтажрембуд».

В цьому випадку позивач не може відповідати за недоліки ведення трудової книжки, несплату страхових внесків за спірний період, оскільки вказаний порядок не дотриманий з вини роботодавця; з цих же міркувань ОСОБА_1 не може бути позбавлений права на соціальний захист.

Відповідач ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. скерував до апеляційного суду додаткові пояснення на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.96-100).

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 11.04.2025р. залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ДСГП «Замулинецьке» ТзОВ «Монтажрембуд»; витребовано з ініціативи апеляційного суду від третьої особи ДСГП «Замулинецьке» ТзОВ «Монтажрембуд» додаткові докази по справі (а.с.108-112).

Зазначена ухвала в частині витребування додаткових доказів залишилась без виконання, оскільки третя особа є відсутньою за місцем своєї реєстрації.

На вказану ухвалу позивач скерував заяву в порядку ст.166 КАС України, в якій повідомив про те, що ДСГП «Замулинецьке» ТзОВ «Монтажрембуд» не здавало документи бухгалтерського обліку та фінансової звітності в архів по причини припинення своєї діяльності; також вказане підприємство є відсутнім за місцем своєї державної реєстрації (а.с.119-124).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, відповідно до записів трудової книжки від 20.10.1969р. позивач ОСОБА_1 у період з 27.03.2002р. по 01.07.2004р. обіймав посаду директора ДСГП «Замулинецьке» ТзОВ «Монтажрембуд», що підтверджується записами №№ 35-36 (а.с.18-35).

Третя особа ДСГП «Замулинецьке» ТзОВ «Монтажрембуд» зареєстровано як юридична особа 20.06.2002р. та з 13.01.2015 перебуває в стані припинення (а.с.60, 61).

18.07.2024р. позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. із заявою № 7788 про зміну страхового стажу, набутого до 01.01.2004р. (з 27.03.2002р. по 01.07.2004р.) відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянув відповідач ГУ ПФ України в Харківській обл.

Згідно рішення ГУ ПФ України в Харківській обл. О/р 55 від 25.07.2024р. позивачу відмовлено в перерахунку пенсії. Підставами для відмови визначено те, що виконати операцію щодо зміни стажу за записом у трудовій книжці неможливо, оскільки дата звільнення внесена з порушенням вимог п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, для зміни стажу необхідно надати уточнюючу довідку про періоди роботи або акти перевірки, оскільки неможливо ідентифікувати дату звільнення.

Також згідно даних СПОВ немає підтвердження, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з 27.03.2002р. по 01.07.2004р. з ДСГП «Замулинецьке» ТзОВ «Монтажрембуд» () (а.с.17).

Вважаючи рішення про відмову в перерахунку пенсії із врахуванням спірного стажу протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Вирішуючи наведений спір та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно діючого законодавства та усталеної судової практики до стажу роботи зараховується будь-яка робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Позивач, як керівник підприємства, був відповідальним за повноту та правильність нарахування страхових внесків, та, в свою чергу, має відповідати і за повноту сплати страхових внесків.

Інших належних доказів на підтвердження підстав для врахування до страхового стажу ОСОБА_1 спірного періоду, сплати страхових внесків за цей період суду не надано.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного, оскільки ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді директора ДСГП «Замулинецьке» ТзОВ «Монтажрембуд» у спірний період, був безпосередньо особою, яка мала відповідати, в тому числі, і за повноту сплати страхових внесків, забезпечуючи нарахування та сплату таких внесків із заробітної плати застрахованих осіб, тому, на переконання суду, відсутні підстави для зарахування позивачу до загального страхового стажу періоду роботи директором ДСГП «Замулинецьке» ТзОВ «Монтажрембуд» () з 27.03.2002р. по 01.07.2004р.

За таких обставин, у пенсійного органу були відсутні підстави для зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 27.03.2002р. по 01.07.2004р., через що рішення ГУ ПФ України в Харківській обл. О/р 55 від 25.07.2024р. прийнято відповідно до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції не відповідають нормам права, при цьому судом допущено порушення норм матеріального права, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законами України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» та № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Частиною 1 ст.24 вказаного Закону встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч.2 цієї статті страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За приписами ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог цієї статті Кабінет Міністрів /КМ/ України постановою № 637 від 12.08.1993р. затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктами 1, 2 зазначеного Порядку визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 цього Порядку визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з п.20 вказаного Порядку у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як встановлено протягом судового розгляду, під час обчислення страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки від 20.10.1969р., оскільки дата звільнення внесена із порушенням п.4.1. Інструкції про порядок заповнення трудових книжок. Для зміни стажу необхідно надати уточнюючу довідку або акти перевірки, оскільки дату звільнення неможливо ідентифікувати.

У період внесення записів про роботу позивача порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р.

Відповідно до п.4.1 цієї Інструкції у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Із системного аналізу вказаних норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем. Також недоліки заповнення трудової книжки не можуть слугувати достатньою підставою для висновку про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

При цьому, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку.

Наведене в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018р. у справі № 687/975/17.

Водночас, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів ПФ України для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.09.2019р. у справі № 638/18467/15-а.

Із копії трудової книжки позивача, яка долучена до матеріалів справи, слідує, що згідно запису № 35 позивача прийнято з 27.03.2002р. на посаду директора ДСГП «Замулинецьке» ТзОВ «Монтажрембуд» на підставі наказу № 01-02 від 27.03.2002р.

Відповідно до запису № 36 від 01.07.2004р. ОСОБА_1 звільнений з посади директора ДСГП «Замулинецьке» ТзОВ «Монтажрембуд» за власним бажанням, на підставі наказу № 01-27 від 01.07.2004р., що підтверджується печаткою підприємства (а.с.35).

Рішенням ГУ ПФ України в Харківській обл. О/р 55 від 25.07.2024р. не визначено та не деталізовано, в чому саме полягає порушення вимог п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, що призводить до неможливості ідентифікації дати звільнення.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач ГУ ПФ України в Харківській обл., не приймаючи до уваги записи №№ 35 і 36, які містяться у трудовій книжці позивача, діяв не в межах та не у спосіб визначений чинним законодавством.

Страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Статтею 113 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

На підставі ч.1 ст.16 цього Закону застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (п.6 ч.2 ст.17 цього Закону) незалежно від фінансового стану платника (ч.12 ст.20 вказаного Закону).

Пунктом 1 ч.2 ст.6 Закону України № 2464-IV від 08.07.2010р. «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до ст.4 цього Закону платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з ст.26 зазначеного Закону посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.

На виконання Указу Президента України № 401 від 04.05.1998р. та постанов КМ України № 794 від 04.06.1998р. та № 832 від 08.06.1998р., персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування впроваджувався протягом 1998-2000 років. Починаючи з 01.07.2000р., обчислення пенсій здійснюється із заробітку особи за період роботи після 01.07.2000р. за даними системи персоніфікованого обліку (п.3 постанови № 794).

З урахуванням зазначених норм, персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з 01.07.2000р. є обов`язковим.

Враховуючи вищезазначене, при підтвердження страхового стажу, зокрема у період з 01.07.2000р. по 31.12.2003р. за даними трудової книжки, потрібно звіряти такі дані з відомостями персоніфікованого обліку. За відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про роботу у період після липня 2000 року до січня 2004 року, записи трудової книжки доцільно підтвердити додатковими документами або результатами перевірки, проведеної, в тому числі за заявою власника трудової книжки.

Із змісту наведеного слідує, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страхових внесках не може бути підставою для незарахування до страхового стажу спірного періоду роботи для перерахунку пенсії позивача.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 09.09.2019р. в справі № 242/5448/16-а.

При цьому, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді незарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку, в свою чергу, нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що згідно з ч.3 ст.44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» органи пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків у пенсійних органів при вирішенні питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її перерахунку.

Органи ПФ України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження задля повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.

Також доказів того, що саме факт перебування позивача на посаді керівника ДСГП «Замулинецьке» ТзОВ «Монтажрембуд» призвів до неналежного оформлення трудової книжки ОСОБА_1 , невнесення даних про його заробітну плату і сплату страхових внесків з неї, під час судового розгляду не здобуто. За таких умов вказана обставина не має принципового значення для вирішення розглядуваного спору.

При цьому, колегія суддів враховує, що саме позивач є найбільш зацікавленою особою в тому, щоб його трудова книжка була належно оформленою, а відомості про заробітну плату і сплату внесків відображені у відповідних реєстрах.

У свою чергу, для з`ясування спірних питань апеляційний суд залучив до участі в справі у якості третьої особи без самостійних вимог ДСГП «Замулинецьке» ТзОВ «Монтажрембуд». Разом з тим, вказане підприємство за своєю юридичною адресою є відсутньою, документів за спірний період на зберігання до архіву не подавало (а.с.123, 124).

Таким чином, оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що відмова пенсійного органу щодо зарахування до пільгового стажу позивача спірного періоду його роботи є необґрунтованою.

Крім того, у матеріалах справи є відсутніми докази здійснення відповідачами будь-яких дій, спрямованих на встановлення права позивача на перерахунок пенсію за віком із врахуванням спірного періоду, зокрема, направлення запитів щодо отримання таких документів до юридичних осіб чи повідомлення позивача про необхідність надання будь-яких документів тощо.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Тому розглядувана відмова з такої підстави як непідтвердження сплати страхових внесків роботодавцем є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар за ймовірні порушення роботодавцем, а не працівником вимог законодавства.

Водночас, будь-яких доказів, які б свідчили про несплату страхових внесків саме з вини позивача суду не надано.

Крім цього, позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, оскільки за правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17.07.2019р. у справі № 144/669/17, від 20.03.2019р. у справі № 688/947/17 та від 01.03.2021р. у справі № 423/757/17, несплата страхувальником страхових внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою Правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р. (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Починаючи з 30.03.2021р. набрала чинності постанова правління ПФ України № 25-1 від 16.12.2020р. «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», якою передбачено застосування органами ПФ України принципу екстериторіальноості при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії (з 01.04.2021р.).

Запроваджена технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів ПФ України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця прийняття заяви до розгляду та місця проживання пенсіонера.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

В силу приписів вказаного Порядку:

п.1.1 розділу І - заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

п.4.1. розділу IV - заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

п.4.2. розділу IV - після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

п.4.10. розділу IV - після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Зміст викладених положень надає можливість зробити послідовний висновок про те, що сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок), незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території.

Після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення (перерахунок) пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, тобто територіальний орган ПФ України, визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, тобто, територіальному органу ПФ України, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

У свою чергу, нарахування та виплату пенсії проводить територіальний орган ПФ України за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Таким чином, оскільки позивач оскаржує рішення відповідача ГУ ПФ України в Харківській обл., тому зобов`язання щодо зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу, повторного розгляду заяви слід покласти саме на цього відповідача.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача колегія суддів виходить з того, що резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Оскільки п.10 ч.2 ст.245 КАС України допускає можливість застосування судом іншого способу захисту прав та інтересів позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, колегія суддів вважає за необхідне обрати такий спосіб захисту прав та інтересів позивача, як визнання протиправним та скасування рішення О/р 55 від 25.07.2024р.; зобов`язання пенсійного органу зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу, що дає право на перерахунок пенсії за віком, період роботи з 27.03.2002р. по 01.07.2004р. у ДСГП «Замулинецьке» ТзОВ «Монтажрембуд»; зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 7788 від 18.07.2024р. щодо зміни страхового стажу та стосовно перерахунку пенсії (із доданими до неї підтверджуючими документами), прийняти за результатами її розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням висновків апеляційного суду, наведених в мотивувальній частині цього судового рішення.

При цьому, суд не уповноважений встановлювати наявність чи відсутність всіх підстав для перерахунку чи відмови у перерахунку пенсії, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.

За таких умов прийняття судом рішення про визнання дій протиправними та зобов`язання відповідача перерахувати пенсію за віком без перевірки наявності чи відсутності усіх для цього підстав буде передчасним.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі». Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії» і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003р. у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008р.) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Виходячи з фактичних обставин справи, колегія суддів не убачає будь-якого втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження відповідача, а обраний судом спосіб захисту прав позивача відповідає приписам ст.245 КАС України та усталеній судовій практиці вирішення аналогічних спорів з участю пенсійних органів.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлений позов є частково підставним та обґрунтованим, через що підлягає до часткового задоволення, з вищевикладених мотивів.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до помилкового вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Враховуючи результат апеляційного розгляду, та в силу приписів ст.139 КАС України слід стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ГУ ПФ України в Харківській обл. судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1211 грн. 20 коп. та за подачу апеляційної скарги в розмірі 1816 грн. 80 коп. (а.с.10, 83а).

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача всю суму сплаченого судового збору, оскільки, незважаючи на часткове задоволення позовних та апеляційних вимог, суд визнав порушення законних прав позивача внаслідок неправомірного рішення суб`єкта владних повноважень, а спір по суті вирішено на користь позивача, тоді як прийняття рішення про часткове задоволення позову пов`язується виключно із способом захисту порушених прав. Також з таких умов правильним є застосування принципу визначення розміру судових витрат (виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог, який стосується часткового задоволення судом вимог немайнового характеру, за якого визначити у відсотковому відношенні суму судового збору є неможливо).

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.11.2024р. в адміністративній справі № 300/6605/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській обл. О/р 55 від 25.07.2024р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській обл. зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу, що дає право на перерахунок пенсії за віком, період роботи з 27.03.2002р. по 01.07.2004р. у Дочірньому сільськогосподарському підприємстві «Замулинецьке» Товариства з обмеженою відповідальністю «Монтажрембуд».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 7788 від 18.07.2024р. щодо зміни страхового стажу та стосовно перерахунку пенсії (із доданими до неї підтверджуючими документами), прийняти за результатами її розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням висновків апеляційного суду, наведених в мотивувальній частині цього судового рішення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській обл. (61022, м.Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов.; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1211 грн. 20 коп. та за подачу апеляційної скарги в розмірі 1816 грн. 80 коп.; всього 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного судового рішення: 30.06.2025р.