Справа № 160/4237/24
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2025 року м. Дніпросправа № 160/4237/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Коршуна А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024 року

у адміністративній справі № 160/4237/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не оголошення наказу про звільнення його ( ОСОБА_1 ) з військової служби як військовослужбовця, що проходить військову службу за загальною мобілізацією під час воєнного стану, на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем в апеляційному порядку з підстав неправильного застосування норм матеріального права та не відповідності обставинам справи викладених у рішенні суду першої інстанції висновків, у зв`язку з чим просить скасувати рішення судупершої інстанції у повному обсязі на підставі п.2 ч.1 ст. 315 КАС України.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та порушують діючі норми матеріального права, оскільки він є батьком неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з ним та знаходиться на його повному матеріальному утриманні, що підтверджується ухвалою Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.12.2023 у справі №216/7265/23, якою визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним за адресою його постійного місця проживання у зв`язку з самостійним вихованням мною дитини без участі матері дитини, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому ним подавався рапорт про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років, який ним направлявся на адресу дислокації військової частини, надану йому його безпосереднім командиром, та отримання цього рапорту на звільнення відповідачем, що підтверджено тренінгом поштового відправлення №3612, а тому заперечення відповідачем факту отримання надісланого на його адресу рапорту є неправомірними та такими, що порушують його права як військовослужбовця та права і інтереси його дитини.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Третього апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, правильність їх оцінки та застосування до них норм матеріального права, а також питання дотримання судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та для скасування рішення суду першої інстанції виходячи з нижченаведеного.

Як встановлено за матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , будучи призваним на військову службу до Збройних Сил України під час воєнного стану в рамках загальної мобілізації з 12.04.2023 року наразі проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 , виданим 11.04.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У зв`язку з тим, що позивач у цій справі є батьком неповнолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який до мобілізації позивача проживав разом з ним та знаходиться на його повному матеріальному утримання, із самостійним вихованням позивачем дитини без участі матері дитини, що було визначено судом рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.12.2023 у справі №216/7265/23 позивачем 04.01.2024 року засобами поштового зв`язку було направлено командиру МБ військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: «у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років», до якого долучено усі підтверджуючі документи: копію військового квитка; копію свідоцтва про народження дитини ОСОБА_2 від 01.05.2021 року; копію паспорту та копію ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.12.2023 у справі №216/7265/23, із зазначенням ТЦКСП, до якого має бути надіслано його особову справу.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, звернення позивача до суду з позовом у цій справі обумовлено тим, що на його (позивача) переконання командиром МБ військової частини НОМЕР_1 отримано 06.01.2024 року надісланий поштовим відправленням 04.01.2024 року Рапорт про звільнення з військової служби з додатками, що підтверджується трекінгом поштового відправлення №3612 про відправлення та отримання, але до теперішнього часу Рапорт не розглянуто і письмової відповіді не надано, у зв`язку з чим позивач заявляє вимоги до військової частини НОМЕР_1 : про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не оголошення наказу про звільнення його ( ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з військової служби як військовослужбовця, що проходить військову службу за загальною мобілізацією під час воєнного стану, на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; та про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт про звільнення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Отже, у даному випадку, позивач вимагаючи у судовому порядку зобов`язати відповідача розглянути його рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років та прийняти рішення з урахуванням висновків суду позивач не заявляє вимоги про протиправність бездіяльності відповідача стосовно не розгляду надісланого ним 04.01.2024 року поштовим відправленням Рапорту про звільнення з військової служби з додатками до 14.02.2024 року (дата звернення до суду), але натомість, розуміючи, що його Рапорт про звільнення з військової служби не розглянуто взагалі, разом з тим заявляє вимоги про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не оголошення наказу про його звільнення з військової служби як військовослужбовця, що проходить військову службу за загальною мобілізацією під час воєнного стану, на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що на переконання колегії суддів є передчасним, оскільки накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин відповідно до вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, прийнятого відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 з відповідними змінами та доповненнями (далі Положення № 1153) приймаються та оголошуються лише за результатом розгляду рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами.

Виходячи з того, що распорт позивача з доданими до нього документами відповідачем не розглядався по суті, колегія суддів з огляду на визначені законодавчтсвом межі повноважень адміністративного суду та прописані у ст.2 КАС України завдання та основні засади адміністративного судочинства не вважає за можливе у данній справі обговорювати питання наявності або відстності у позивача правових підстав для звільнення з військової служби за пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та відповідно визнає передчасним здійснений судом у цій справі аналіз змісту: ст.65 Конституції України; ч.2 ч.2 ст.1, ч.1 ст.2, п.6 ст.2, ст.26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ); затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»; ст.150, ст.155, ст.157, ст.160, ст.164 Сімейного Кодексу України; ст.11, ч.1 ст.12, ч.1 ч.5 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства»; ст.18 Конвенції про права дитини, з відповідними висновками про те, що лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків за життя іншого, а також виснування про відсутність підстав стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітню дитину виходячи з відсутності фактичних відомостей про ухилення матері дитини від виконання батьківських обов`язків або позбавлена її батьківських прав, оскільки ні рапорт позивача ні долучені до рапорту документи відповідачем взагалі не розглядалися і рішення з цього приводу відповідачем не приймалося.

Разом з тим, оскільки наведені у попередньому абзаці обставини фактично не слугували підставою для відмови у задоволенні вимог позивача по цій справі, оскільки за підсумкованими висновками суду першої інстанції необґрунтованість заявлених позивачем вимог та відсутність підстав для їх задоволення стала саме не доведеність позивачем належними і допустимими доказами та не встановлення судом за матеріалами справи факту протиправності бездіяльності відповідача щодо не розгляду його рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами від 04.01.2024 року колегія суддів вважає за необхідне обговорити під час апеляційного перегляду даної справи саме вказане питання.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що відмовляючи у задоволені вимог позивача у цій справі, суд першої інстанції з урахуванням доводів учасників по справі і долучених до материалів справи письмових доказів було правильно проаналізовано визначені Положенням № 1153 і затвердженим Законом України від 24.03.1999р. №548-ХІУ Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут) та затвердженою наказом Генерального Штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 №124 Інструкцією з діловодства в Збройних Силах України у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин 10.05.2023 (далі Інструкція № 124) загальновстановлені правила подання військовослужбовцем рапорту про звільнення з військової служби та розгляду такого рапорту командиром військової частини.

Зокрема, посилаючись на положення абз.2 п.12, пп.2 п.225, п.233, абз.3 п.241 Положення №1153, ст.14 Статуту і пп.3.11.6 Інструкції №124 судом першої інстанції правильно зауважено на тому, що військовослужбовець подаючи рапорт про звільнення з військової служби має обов`язок подати/направити такий рапорт у спосіб у порядку та з дотриманням чинного законодавства, тобто, подати рапорт «по команді», що означає направлення (подання особисто) його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання, і так далі, до прямого керівника, командира військової частини або іншої особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби. Відповдно, рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників), а останні, в свою чергу, мають обов`язок прийняти відповідне рішення (наприклад: наказ, відповідь на рапорт та інше (про задоволення чи відмову у вирішенні такого питання), а у разі відмови у вирішенні питання надати відповідь із зазначенням у ній обгрунтування причин та підстав для відмови та з посиланнями на акти законодавства.

Так, як встановлено судом за матеріалами справи, 04.01.2024 року позивачем направлено засобами поштового зв`язку рапорт командирові МБ військової частини НОМЕР_1 про звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: «у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років». До рапорту позивачем було додано копію військового квитка; копію свідоцтва про народження дитини ОСОБА_2 від 01.05.2021 року; копію паспорту та копію ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.12.2023 у справі №216/7265/23.

Як зазначив позивач у поданій до суду позовній заяві, останнім було додано всі підтверджуючі документи та зазначено ТЦКСП, до якого має бути надіслано його особову справу. Рапорт надіслано позивачем за адресою місця знаходження командира його військової частини, як було вказано його безпосереднім командуванням. Це підтверджується рапортом від 04.01.2024 року, тренінгом поштового відправлення №3612 про відправлення та отримання рапорту. Рапорт про звільнення було отримано командиром МБ військової частини НОМЕР_1 06.01.2024 року, що підтверджується трекінгом поштового відправлення №3612 про відправлення та отримання рапорту. Проте до сьогоднішнього дня позивачу не надано відповіді щодо звільнення з військової служби. Командиром батальйону позивачу повідомлено, що його рапорт знаходиться на розгляді у командира бригади, та жодної письмової відповіді позивачу не надано, з військової служби не звільнено.

Як стверджує представник відповідача у відзиві на позовну заяву, під час проведення звірки з несекретним діловодством військової частини НОМЕР_1 , за період з 06.01.2024 по 06.02.2024, не встановлений факт реєстрації рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Судом першої інстанції також встановлено, що рапорт про звільнення адресований «Командирові МБ В/ч НОМЕР_1 », але юридичної адреси військової частини або фактичного місця знаходження військової частини НОМЕР_1 рапорт не містить. Разом з тим, у поданій до суду позовній заяві позивачем зазначено адресу військової частини: АДРЕСА_1 , тел.: НОМЕР_3 , а відповідачем по справі у відзиві на позовну заяву зазначено адресу військової частини: АДРЕСА_2 , тел.: НОМЕР_4 .

На підтвердження факту отримання відповідачем датованого 04.01.2024 року рапорту про звільнення з військової служби з додатками, позивачем долучено до материалів справи копію роздруківки трекінгу посилки документів № 3612 (а.с.7) з якої вбачається про: «відправлення 05 січня 12:08, отримання 06 січня 13:33, Адреса доставки Цифрова адреса: 46209/1, АДРЕСА_3 (до 30 кг на одне місце), АДРЕСА_4 , Одержувач ОСОБА_4 , », а за наявною на сайті Нова пошта https://tracking.novaposhta.ua/#/uk/chat/messages судом установлено про детальний трекінг посилки № 3612: Виконано - 05.01.2024, 12:08; Прибула до Кривий Ріг, відділення 15 - 05.01.2024, 15:18; Виїхала з Кривий Ріг, відділення 15 - 05.01.2024, 15:26; Прибула до Кривий Ріг, термінал - 05.01.2024, 20:59; Виїхала з Кривий Ріг, термінал - 05.01.2024, 23:52; Прибула до Дніпро, термінал - 06.01.2024, 01:07; Виїхала з Дніпро, термінал - 06.01.2024, 06:12; Прибула до Слов`янськ, термінал - 06.01.2024, 07:51; Виїхала з Слов`янськ, термінал - 06.01.2024, 08:36; Прибула до Краматорськ, депо - 06.01.2024, 11:29; Виїхала з Краматорськ, депо - 06.01.2024, 12:46; Прибула до Олексієво-Дружківка, відділення 1 - 06.01.2024, 13:33; Отримано в Олексієво-Дружківка, відділення 1.

Оскільки інших доказів про направлення рапорту про звільнення від 04.01.2024 з додатками на адресу (юридичну, фактичну чи тимчасову адресу) місця знаходження відповідача, та отримання відповідачем вказаного распорту з додатками позивачем суду не надано, а сам рапорт про звільнення від 04.01.2024 не містить відміток про погодження/непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами позивача, також як і не містить відповідної відмітки або резолюції , яка б підтверджувала факт отримання такого рапорту відповідачем, суд прешої інстанції дійшов висновку про те, що подання позивачем у вказаний ним спосіб рапорту про звільнення з військової служби військовослужбовця від 04.01.2024 року не відповідає визначеному чинним законодавством способу і порядку його подання, а відповідач цей рапорт ще не отримував та не розглядав, а відповідно, і не допускав протиправної бездіяльності щодо його не розгляду, що відповідно свідчить про відсутність порушеного права позивача у даних правовідносинах та відповідно про відсутність підстав для судового захисту відповідно до приписів ст.5 КАС України, якою передбачено, що захисту у судовому порядку підлягають лише порушені права, свободи та інтереси особи.

Колегія суддів у повному обсязі погоджується з вищенаведеними висновками суду першої інстанції, на підтвердження висновків суду про недоведенність протиправної бездіяльності відповідача щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 з додатками, колегія суддів додатково звертає увагу на те, що згідно роздруківки трекінгу посилки № 3612 (а.с.7) документи були направлені до смт. Олексієво-Дружківка (Краматорського району Донецької області), що не є адресою місцезнаходження військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження якого є АДРЕСА_5 ). Позивачем не доведено, що одержувач посилки ОСОБА_4 має відношення до військової частини НОМЕР_1 , також як і не надано суду повідомленні про вручення та опису вкладення посилки за трекінгом № 3612, якими б можливо було беззаперечно підтвердити, що цією посилкою позивачем було відправлено саме рапорт про звільнення від 04.01.2024 з додатками, які отримані саме представником військової частини НОМЕР_1 .

Підсумовуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції дійшла висновку, що при прийнятті рішення у цій справі, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи позивача правильність висновків суду не спростовують, тому керуючись положеннями п.1 ч.1 ст.315 і ст.316 КАС України вважає за необхудне залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2024 року залишити без змін

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя А.О. Коршун