Справа № 340/8138/24
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2025 року м. Дніпросправа № 340/8138/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Коршуна А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року

у адміністративній справі № 340/8138/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому ( ОСОБА_1 ) індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008, та про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку №44 від 15.01.2004.

Зазначена ухвала суду першої інстанції оскаржена в апеляційному порядку позивачем підстав порушення норм процесуального та матеріального права, а також помилковості висновків суду без урахування того, що отримуючи виплати грошового забезпечення через банківську установу він не міг дізнатися про розмір складових грошового забезпечення, про види складових грошового забезпечення, в тому числі індексацію, а відповідачем в порушення норм КЗпП не надавались повідомлення про всі суми, які належать йому при виплаті, тому дата одержання ним письмового повідомлення 11 грудня 2024 року і є датою коли він дізнався про порушення своїх прав.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, позивач детально описавши обставини, які стали підставою його звернення до суду з позовом у цій справі починаючи з дати направлення ним (04 грудня 2024 року) запиту до відповідача з вимогою надати інформації щодо виплати індексації грошового забезпечення (довідки про грошове забезпечення разом із додатковими видами грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2024 рік; про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2024 рік, із зазначенням базового місяця, який був врахований при здійсненні нарахування індексації за вказаний період; документів, підтверджуючих факт його ознайомлений про нараховані та виплачені йому суми під час проходження військової служби, а саме про виплату грошового забезпечення та індексації за період з 01 січня 2016 року по 1 грудня 2024 рік) і текстуального викладення змісту отриманої ним відповіді Військової частини НОМЕР_1 у листі від 11 грудня 2024 року № 69/13/1-2779, та завершуючи описом підстав свого звернення до суду з позовом у цій справі 19 грудня 2024 року, у переліку яких зазначив як власно зроблений ним розрахунок індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 рік із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року загальною сумою індексації за спірний період у розмірі 83387.43 грн., так і обов`язок адміністративного суду своєчасно розглянути справу з дотриманням встановлених ст.258 КАС України строків або дотримання «розумного строку» застосовуючи прописаний ч.2 ст.6 КАС України принцип верховенства права і відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції та з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, як це визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і практикою ЄСПЛ із цього питання (справа «Kudla v.Poland» заява № 30210/96, справа «Vernillo v.France», справа «Frydlender v.France», справа «Wierciszewska v.Poland», справа «Capuano v. Italy».

Разом з тим, на підтвердження незаконності ухвали суду першої інстанції про залишення без розгляду поданого ним позову до суду 19 грудня 2024 року та на обґрунтування надісланої ним до суду 10.03.2025 на адресу суду заяви на виконання ухвали від 04.03.2025 про залишення позовної заяви без руху з посиланням на те, що у даних правовідносинах строк не застосовується з огляду на положення ст.233 КЗпП України, позивач посилається як на положення ч.1 і ч.5 ст.122 КАСУ, так і на положення ч.1, ч. 2 ст. 233 КЗпП України і Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», акцентуючи увагу, що внесені цим Законом зміни до КЗпП України не містять норми прямої дії та поширюють свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, тобто з 19 липня 2022 року, а відповідно до ст.58 Конституції України і рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, позивач зазначає, що тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини, тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку, що узгоджується з положеннями ч. 4 ст.3 КАС України відповідно до якої закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі, а також на переконання позивача підтверджується позицією Верховного Суду, висловленою у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22, у постановах Верховного Суду по справам № 460/17052/21, № 300/4201/22, № 140/2168/23, № 160/5468/23, № 500/7802/23, № 500/7140/23, та №560/866/24 з огляду на зміст яких позивач вважає, що адміністративні справи з вимогами щодо перерахунку та виплати грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) за період після 19.07.2022 мають враховувати редакцію норми частини першої статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а перебіг строку звернення до суду слід обраховувати з моменту отримання працівником (військовослужбовцем) підтверджуючої довідки про нараховані та виплачені суми заробітної плати (грошового забезпечення). За вказаних обставин, позивач вказує, що незважаючи на його звернення з цим позовом до суду у 2025 році, при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до суду має застосовуватися норма ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції до внесення змін Законом №2352, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин і передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Окрім того, вказуючи на пункт 1 Розділу Прикінцеві положення Кодексу законів про працю України, яким прописано, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а також на п.1 постанови КМ України № 1236 від 09.12.2020р. «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», продовження дії карантину відповідними постановами Кабінету Міністрів України, строк дії якого в Україні закінчився 30.06.2023, позивач вважаючи, що звернення до суду у даній категорії справи почали обраховуватись з 01.07.2023 року, але такий строк має обчислюватися з дня, коли особа дізналася про порушення свого права, оскільки відповідач згідно ст. 110 КЗпП відповідач має обов`язок повідомляти при кожній виплаті заробітної плати про всі суми, що належить до виплати працівникові, про зменшення порівняно з нарахованою заробітною платою та причини такого зменшення, а також про суму, що належить до виплати і фактично виплачується працівникові, що у його випадку відповідачем було порушено і не надавались повідомлення про всі суми, які належать його при виплаті, позивач вважає, що датою коли він дізнався про порушення своїх прав є 11 грудня 2024 року, тобто, дата одержання ним письмового повідомлення.

З урахуванням викладених в апеляційній скарзі доводів, позивач просить скасувати ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 про залишення позову без розгляду, а справу направити до Кіровоградського окружного адміністративного суду для продовження її розгляду.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача з огляду на нижченаведене

Як з`ясовано апеляційним судом за матеріалами справи, ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.12.2024 було прийнято до розгляду поданий ОСОБА_1 19.12.2024 року адміністративний позов до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України «про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити певні дії» та відкрито провадження у справі для її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, а ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 вказаний позов залишено без руху відповідно до вимог ч.13 ст. 171 КАС України та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання заяви про поновлення пропущеного строку із зазначенням підстав пропуску строку звернення до суду та підтверджуючих доказів.

Ухвала Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 про залишення без руху позову позивачем ОСОБА_1 не оскаржувалася, а на її виконання на адресу суду позивачем було направлено 10.03.2025 заяву, в якій у тому числі на обґрунтування пропущення строку зазначено, що в даних правовідносинах строк не застосовується з огляду на ст.233 КЗпП України .

Надаючи оцінку вказаній заяві, судом першої інстанції було проаналізовано положення ч.1, ч.2 та ч.3 і ст.5 ст.122 КАС України, виходячи зі змісту яких судом акцентовано увагу на тому, що законодавець у питаннях строку звернення до адміністративного виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти та звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів виходячи з того, що перебіг строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наголошуючи на тому, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій, і інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків, а ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними - суд першої інстанції в оскаржуваній позивачем у цій справі ухвалі зауважив не тільки на умовах можливості визнати пропуск строку звернення до суду за поважних причин, а й на тому, що установлений ч.5 ст.122 КАС України спеціальний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби не регулює порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці, а тому питання щодо оплати праці регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю, саме у звязку з чим судом і було проаналізовано як положення статті 233 КЗпП України, так і Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-IX яким внесені зміни до норм КЗпП України, та «Прикінцеві положення» КЗпП України в яких прописано, що під час дії встановленого Кабінетом Міністрів України карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені ст.233 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину.

Зокрема, судом першої інстанції зазначено, що частини перша та друга статті 233 КЗпП України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-IX викладена в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, а із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116 КЗпП України).

Звертаючи увагу на положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України яким встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, та на те, що карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211) і закінчився 30 червня 2023 року (постанова Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651) судом першої інстанції відповідно зазначено, що запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Разом з тим, встановивши, що позивач проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 і ініційований ним спір у цій справі стосується виплати грошового забезпечення за період проходження служби за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 (нарахування індексації в повному обсязі за період з 01.01.2016 по 28.02.2018), а грошове забезпечення є регулярним щомісячним платежем і тому в будь-якому разі його розмір відомий особі, яка його отримує - суд першої інстанції виснував, що посилання позивача на отримання позивачем листа Військової частини НОМЕР_1 від 11 грудня 2024 року № 69/13/1-2779 у відповідь на його заяву від 04 грудня 2024 року не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, який мав би враховуватися лише у разі якщо б позивач без зволікань та протягом розумного строку вчиняв активні дії щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру грошового забезпечення, своєчасність/несвоєчасність його перерахунку, тощо.

Окрім цього, суд першої інстанції акцентуючи увагу на тому, що позивач мав знати про порушення своїх прав по оплаті праці (невиплати всієї суми грошового забезпечення) кожного місяця, за які отримувала оплату (з 01.01.2016 по 28.02.2018 щодо індексації), і на момент звернення позивача до суду 19.12.2024 р. з позовом про виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 в Україні вже не діяв карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, суд зазначив, що до спірних правовідносин застосовуються строки, встановлені ст.233 КЗпП України (у редакції від 01.07.2022) - три місяці з дати коли позивач знав або повинен був знати про порушення свого права на оплату праці. Відповідно, враховуючи зміну редакції ст.233 КЗпП України та дію карантину до 30.06.2023, суд першої інстанції наголосив, що позивач мав право звернутися до суду протягом трьох місяців з дати закінчення карантину в Україні, пов`язаного з COVID-19, тобто до 30.09.2023 р. з позовними вимогами, право на які в неї виникло до вказаного часу, що на переконання суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 28 серпня 2024 року у справі № 580/9690/23 та від 27 грудня 2024 року у справі № 420/15311/23, від 29 січня 2025 року у справі №500/6880/23.

Підсумовуючи вищевикладене, оскільки позивач своєчасно не скористався своїм правом на звернення до суду за захистом, а звернувся до суду лише 19.12.2024 р., тобто з пропуском строку звернення до суду, суд виходячи з положень ч. 13, ч.15 ст.171, статей 160, 161 та ч.3 ст.123 і п.8 ч.1 ст.240 КАС України своєю ухвалою залишив позов ОСОБА_1 без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу, оскільки позовна заява подана до суду з пропуском строку і позивачем не обґрунтовано підстав такого пропуску.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції у цій справі, а обговорюючи підстави для скасування ухвали суду про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду через пропуск строку звернення до суду, яка є предметом апеляційного перегляду, колегія суддів перш за все відзначає, що в межах даного касаційного провадження питання щодо пріоритетності у застосуванні до спірних правовідносин норм двох кодексів КАС України чи КЗпП України не є фактично спірним.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі застосував усталену позицію Верховного Суду, відповідно до якої положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п?ятою статті 122 КАС України.

Дійсно, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Між тим, у подальшому, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини перша і друга статті 233 КЗпП України викладені у новій редакції, а саме: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

На підставі порівняльного аналізу положень статті 233 КЗпП України можна зробити висновок, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, а після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців», грошове забезпечення військовослужбовців включає: посадовий оклад, оклад за військовим званням, а також додаткові щомісячні та одноразові виплати, до яких відносяться премії, надбавки та компенсації. Індексація це механізм захисту доходів громадян від інфляції шляхом їхнього підвищення відповідно до рівня споживчих цін. Вона спрямована на підтримку реальної купівельної спроможності заробітної плати та інших виплат, що гарантує працівникам фінансовий захист від економічних коливань.

Таким чином, індексація грошового забезпечення військовослужбовців є складовою заробітної плати або формою матеріальної компенсації, що забезпечує збереження рівня їхніх доходів. У разі порушення виплат, включаючи індексацію, громадяни мають право на судовий захист, відповідно до статті 233 КЗпП України.

Колегія суддів у даному випадку звертає увагу, що висновки суду першої інстанцій про пропущення позивачем тримісячного строку для подання позову, встановленого статтею 233 КЗпП України, без наявності об`єктивних непереборних обставин, які б заважали звернутися до суду вчасно, стали підставою для відхилення наведених позивачем підстав для поновлення строку вказуючи на пропуск позивачем строку через пасивну його поведінку.

Переглядаючи у апеляційному порядку оскаржувану позивачем у цій справі ухвали, колегія суддів звертає увагу на те, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України, зазначив, що при регулюванні суспільних відносин застосовують три способи дії нормативно-правових актів: негайний (безпосередня дія), через перехідний період (ультраактивна форма), або через зворотну дію (ретроактивна форма). Принцип неприпустимості зворотної дії закріплений у частині першій статті 58, за яким закон діє з моменту набрання чинності і не застосовується до подій, що відбулися раніше. Винятки стосуються випадків, коли закон пом`якшує або скасовує відповідальність (абз.3 п.2 Рішення від 09.02.1999, п.4 Рішення від 05.04.2001 № 3-рп/2001). Конституційний Суд також наголосив на важливості юридичної (правової) визначеності як ключової складової принципу верховенства права, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абз.6 п.2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 20.12.2017 № 2-р/2017). У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

З огляду на вищеперелічені правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд у справі № 160/759/23 розтлумачивши правову ситуацію по подібним у цій справі правовідносинам чітко зазначив, що нові зміни в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, не поширюються на події, які мали місце до 19 липня 2022 року. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належала працівнику до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.

Колегія суддів наголошує, що наведена у попередньому абзаці позиція є сталою і послідовною, і подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 по справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 по справі № 420/14777/22, від 27.04.2023 по справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 по справі № 140/2168/23, від 18.10.2023 по справі № 380/14605/22. Крім цього, у постанові від 11 липня 2024 року по справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду також сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період по 19 липня 2022 року зазначила, що застосуванню підлягає норма частини другої статті 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Оскільки питання застосування частини другої статті 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX у подібних правовідносинах вже вирішено Великою Палатою Верховного Суду, то під час розгляду цієї справи підлягають врахуванню висновки Верховного Суду, висловлені саме у складі Великої Палати, якою в силу приписів пункту 1 частини другої статті 45 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів» здійснюється перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права, що також узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 755/10947/17.

Отже, вважаючи згаданий вище висновок Верховного Суду застосовним у спірних правовідносинах, колегія суддів наголошує, що на момент звільнення позивача з військової служби, частина другої статті 233 КЗпП України діяла (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року), якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати та всіх сум, що належать працівникові при звільненні у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, втім, у даному спірному випадку судом першої інстанції помилково застосовано редакцію частини другої статті 233 КЗпП України (після 19 липня 2022 року), чинну на момент постановлення оскаржуваної ухвали.

Тож, ураховуючи, що строк звернення працівника до суду є складовою механізму реалізації права на судовий захист та є належною гарантією забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що позивач за цих обставин не може бути позбавлений права на судовий захист.

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду через пропуск строку звернення до суду.

Отже, оскільки викладені в апеляційній скарзі доводи позивача на переконання колегії суддів знайшли своє підтвердження, оскаржувана у цій справі ухвала підлягає скасуванню через порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, а матеріали справи підлягають поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 319, 321, 322, 325 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року скасувати.

Справу № 340/8138/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити певні дії - направити до Кіровоградського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя А.О. Коршун