Справа № 600/581/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/581/25-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 20 листопада 2024 року №75 щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», період роботи з 14 травня 1985 року по 17 жовтня 2016 року на посадах машиніста кранів (кранівника);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати період роботи ОСОБА_1 з 14 травня 1985 року по 17 жовтня 2016 року на посадах машиніста кранів (кранівника) до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 15 листопада 2024 року.

Позов обґрунтовано протиправністю відмови відповідача у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах. Так, згідно з оскаржуваним рішенням від 20 листопада 2024 року №75 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області до пільгового стажу позивача не враховано періоди її роботи з 14 травня 1985 року по 17 жовтня 2016 року на посадах машиніста крана (кранівника), хоча такі посади передбачені Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких дає право на призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Позивач вважає, що станом на день звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії вона досягла необхідного віку 55 років, а її пільговий стаж становить 27 років 0 місяців 9 днів (з урахуванням необхідного пільгового стажу 25 років), що дає їй право на призначення пенсії на пільгових умовах. Однак усупереч наведеному відповідач в оскаржуваному рішенні вказав про неможливість зарахування зазначених вище періодів роботи позивача до пільгового стажу, оскільки такий не підтверджено в установленому законом порядку, і також позивачем не було надано відомостей про атестацію її робочих місць за займаними нею посадами. Позивач не погоджується з такою відмовою, оскільки вважає, що наявність атестації робочого місця не може бути визначальною обставиною, яка визначає право особи на призначення пенсії на пільгових умовах, оскільки працівник не може нести відповідальність за не проведення роботодавцем атестації робочого місця.

Ухвалою суду від 25 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано докази у відповідача; залучено до участі у даній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Відповідач, не погоджуючись із позовом, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про неможливість зарахування спірних періодів роботи позивача до пільгового стажу, який надавав би їй право на призначення пенсії на пільгових умовах. Зокрема, надана позивачем довідка від 10 вересня 2024 року №126325.14-2024 не відповідає вимогам порядку підтвердження пільгового стажу згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 та статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказано, що спірний період роботи не підтверджений в установленому порядку за Списком №2, оскільки не зазначені атестації робочого місця за зазначеними посадами, а також не долучений перелік робочих місць по атестаціях за Списком №2. З урахуванням наведених обставин відповідач вважає, що у позивача відсутнє право на призначення їй пенсії на пільгових умовах. Також відповідач вважає безпідставною вимогу позивача саме призначити їй пенсію, оскільки процедура, пов`язана з призначенням пенсії, реалізовується виключно органами Пенсійного фонду України і повноваження щодо призначенням особам пенсій є дискреційними. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області подало до суду письмові пояснення, в яких зазначено про правомірність відмови відповідача у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах. При цьому доводи пояснень третьої особи, які стосуються підстав неврахування до пільгового стажу позивача спірних періодів роботи, аналогічні доводам відзиву на позовну заяву.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала у Державному підприємстві «Сторожинецький лісокомбінат» у такі періоди на таких посадах:

- з 14 травня 1985 року по 31 березня 1988 року машиніст (кранівник) IV розряду лісопильно-деревообробного цеху;

- з 01 квітня 1988 року по 03 січня 1997 року кранівник ІV розряду;

- з 04 січня 1997 року по 31 грудня 1997 року кранівник V розряду;

- з 01 січня 1998 року по 28 вересня 2005 року машиніст козлового крану V розряду;

- з 24 лютого 2010 року по 17 жовтня 2016 року - машиніст козлового крану V розряду.

Протягом зазначених періодів роботи позивач виконувала роботи по складуванню та керуванню спеціальним обладнанням та здійснювала навантаження і розвантаження матеріалів, транспортування вантажу і його складування.

Тривалість стажу роботи за період з 14 травня 1985 року по 17 жовтня 2016 року становить 27 років 0 місяців 9 днів.

Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 03 вересня 1984 року та довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за підступності трудової книжки або відповідних записів у ній від 10 вересня 2024 року №1263/25.14-2024, яка складена за формою, встановленою Додатком 5 до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637.

15 листопада 2024 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах (Список №2), яка за принципом екстериторіальності була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 20 листопада 2024 року №75 позивачу відмовлено у призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з огляду на відсутність необхідного пільгового стажу за Списком №2.

Так, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, відповідач посилався норми пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої пенсія за віком на пільгових умовах призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць після досягнення 55 років за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2. Вказано, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 34 роки 0 місяців 17 днів, а пільговий стаж за Списком №2 не підтверджений. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, всі періоди роботи зараховані. Однак до пільгового стажу неможливо зарахувати періоди роботи згідно наданої пільгової довідки від 10 вересня 2024 року №1263/25.14-2024, яка не відповідає порядку підтвердження пільгового стажу згідно п. 20 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (Додаток №5) та статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки не підтверджений в установленому порядку період роботи за Списком №2, а саме: не зазначені атестації робочого місця за зазначеною посадою; не долучений до документів перелік робочих місць по атестаціях за Списком №2.

Про прийняте відповідачем рішення позивач була повідомлена Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області листом від 28 листопада 2024 року №2400-1707-8/48149.

За таких обставин, не погоджуючись із рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з матеріалами справи оскаржуване рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах мотивоване відсутністю пільгового стажу роботи.

Натомість позивач обґрунтовує наявність у неї права на призначення пенсії на пільгових умовах тим, що вона має необхідний пільговий стаж, оскільки протягом періоду з 14 травня 1985 року по 17 жовтня 2016 року працювала машиністом козлового крану (кранівником) лісопильно-деревообробного цеху, і тривалість зазначеного стажу роботи становить 27 років 0 місяців 9 днів, що є достатнім для призначення пенсії на пільгових умовах.

Відповідно, виходячи зі змісту оскаржуваного рішення та доводів позову, спірним є, зокрема, питання зарахування указаного вище періоду роботи позивача до стажу, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Порядок призначення пенсії, у тому числі на пільгових умовах, встановлений Законами України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі Закон №1058-ІV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Так, статтею 2 Закону №1788-ХІІ встановлено, що за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Загальні умови для призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах визначені статтями 51-55 Закону №1788-ХІІ.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону №1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема: працівники експедицій, партій, загонів, дільниць і бригад, безпосередньо зайняті на польових геологорозвідувальних, пошукових, топографо-геодезичних, геофізичних, гідрографічних, гідрологічних, лісовпорядних і розвідувальних роботах; робітники і майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання.

Перелік окремих категорій працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років, визначений статтею 55 Закону №1788-ХІІ.

Так, згідно з пунктом «в» указаної статті право на пенсію за вислугу років мають робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, - за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.

Відповідно до статті 100 Закону №1788-XII особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах: а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством; б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13-14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-ІV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Отже, право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах мають, зокрема, жінки, безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, після досягнення ними віку 55 років і за умови наявності в них стажу роботи не менше 25 років, з яких не менше 10 років жінка, яка претендує на такий вид пенсії, має пропрацювати на зазначених вище роботах.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пунктів 3, 20 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).

У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №686/10117/16-а та Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року №520/15025/16-а, які суд враховує при вирішенні справи у відповідності до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №583 затверджено Список професій і посад працівників підприємств лісової промисловості та лісового господарства, постійно діючих лісопунктів, лісництв, лісозаготівельних дільниць, зайнятих на заготівлі лісу, лісогосподарських роботах, підсочці лісу та лісосплаві, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі Список №583).

До названого вище Списку включено, зокрема, робітничу посаду машиніста-кранівника, зайнятого на лісосіках, лісонавантажувальних пунктах, верхніх і проміжних складах.

Отже, однією з необхідних умов для виникнення права на пенсійне забезпечення за вислугу років відповідно до пункту «в» статті 55 Закону №1788-ХІІ є перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що передбачають пільгове призначення пенсії, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною посадою (професією).

Як встановлено судом з наявних у справі матеріалів, позивач працювала у Державному підприємстві «Сторожинецький лісокомбінат» у такі періоди на таких посадах:

- з 14 травня 1985 року по 31 березня 1988 року машиніст (кранівник) IV розряду лісопильно-деревообробного цеху;

- з 01 квітня 1988 року по 03 січня 1997 року кранівник ІV розряду;

- з 04 січня 1997 року по 31 грудня 1997 року кранівник V розряду;

- з 01 січня 1998 року по 28 вересня 2005 року машиніст козлового крану V розряду;

- з 24 лютого 2010 року по 17 жовтня 2016 року - машиніст козлового крану V розряду.

Зазначене підтверджується записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 03 вересня 1984 року та довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за підступності трудової книжки або відповідних записів у ній від 10 вересня 2024 року №1263/25.14-2024, яка складена за формою, встановленою Додатком 5 до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637.

При цьому у довідці від 10 вересня 2024 року №1263/25.14-2024 вказано, що протягом зазначених вище періодів роботи позивач виконувала роботи по складуванню та керуванню спеціальним обладнанням та здійснювала навантаження і розвантаження матеріалів, транспортування вантажу і його складування.

Тобто, зміст зазначеної довідки, фактично, свідчить про те, що виконувана позивачем робота у вказані вище періоди є тотожною професії машиніста-кранівника, зайнятого на лісосіках, лісонавантажувальних пунктах, верхніх і проміжних складах, робота на якій відповідає Списку №583 і надає особі право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах на підставі статті 55 Закону №1788-ХІІ.

Зазначена довідка є чинною, в судовому чи іншому порядку не скасовувалась. Доказів того, що вказані у довідці відомості про характер виконуваної позивачем роботи не відповідають дійсності або ж не узгоджуються з іншими відомостями документів, які позивач надавала до заяви про призначення пенсії, відповідач суду не надав.

Крім цього, суд зауважує, що зміст довідки від 10 вересня 2024 року №1263/25.14-2024, виданої філією «Чернівецьке лісове господарства» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», відповідає вимогам Додатку 5 до Порядку №637, містить усі необхідні відомості, які передбачаються формою вказаної довідки, підписана уповноваженими особами підприємства та завірена печаткою.

З огляду на викладене, враховуючи наведені вище норми законодавства та встановлені у цій справі обставини, суд приходить до висновку про те, що періоди роботи позивача на посаді машиніста крану (кранівник) у періоди з 14 травня 1985 року по 31 березня 1988 року, з 01 квітня 1988 року по 03 січня 1997 року, з 04 січня 1997 року по 31 грудня 1997 року, з 01 січня 1998 року по 28 вересня 2005 року та з 24 лютого 2010 року по 17 жовтня 2016 року підлягають зарахуванню до пільгового стажу роботи позивача.

Вказане у свою чергу свідчить про безпідставність доводів відповідача щодо не підтвердження позивачем наявності у неї пільгового стажу для призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах.

Аналогічної позиції при вирішенні питання про зарахування до пільгового стажу для призначення пенсії на підставі Закону №1788-ХІІ періодів роботи особи, яка виконувала роботи, пов`язані з професією машиніста-кранівника, зайнятого на лісосіках, лісонавантажувальних пунктах, верхніх і проміжних складах, дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у справі №240/10723/22 (постанова від 18 жовтня 2022 року).

Крім цього, як зазначено відповідачем в оскаржуваному рішенні, спірні періоди роботи позивача не підлягають зарахуванню до пільгового стажу через їх непідтвердженість у зв`язку з не зазначенням відомостей про атестації робочого місця за займаними посадами та не долученням переліку робочих місць по атестаціях.

Стосовно наведеного суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики від 18 листопада 2005 року №383 (далі - Порядок №383) при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92 (приклади у додатках 1, 2).

Як зазначено у пункті 4 Порядку №383, згідно з пунктом 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.92 №442 (442-92-п) (далі - Порядок проведення атестації робочих місць), атестація робочих місць за умовами праці (далі - атестація) проводиться в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років.

Пунктом 4.1 Порядку №383 передбачено, що зазначена постанова (442-92-п) набула чинності з 21.08.92. Це означає, що при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах для зарахування до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, певного 5-річного періоду роботи зі шкідливими і важкими умовами праці після 21.08.92, відповідне право впродовж цього періоду повинне бути підтверджене за результатами атестації.

Результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умов і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація. Такий же порядок застосовується у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації із визначенням правонаступника (пункт 4.2 Порядку №383).

Відповідно до пункту 4.3 Порядку №383 у разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.97 (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць (442-92-п), до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками (36-2003-п), тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Відповідно до пункту 6 Порядку №383 працівникам спеціалізованих підприємств і організацій (ремонтних, ремонтно-будівельних, монтажних та ін.), зайнятим повний робочий день на роботах із шкідливими умовами праці безпосередньо у виробничих структурних підрозділах інших підприємств та організацій за професіями та на посадах, передбачених Списками (36-2003-п), до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховуються періоди роботи, відпрацьовані на цих підприємствах або в організаціях, за результатами атестації відповідних робочих місць.

Пунктом 10 Порядку №383 передбачено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 №637.

01 серпня 1992 року постановою Кабінету Міністрів України №442 затверджено Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці (далі - Порядок №442).

Так, пунктом 1 Порядку №442 визначено, що атестація робочих місць за умовами праці (надалі - атестація) проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.

Згідно з пунктом 2 Порядку №442 основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між роботодавцем і працівниками у галузі реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Відповідно до пункту 3 Порядку №442 атестація проводиться згідно з цим Порядком та методичними рекомендаціями щодо проведення атестації робочих місць за умовами праці, що затверджуються Мінсоцполітики і МОЗ.

Атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначаються наказом по підприємству, організації, в строки, передбачені колективним договором, але не рідше ніж один раз на п`ять років. До складу комісії включається уповноважений представник виборного органу первинної профспілкової організації, а в разі відсутності профспілкової організації - уповноважена найманими працівниками особа. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації (пункт 4 Порядку №442).

Надаючи оцінку доводам відповідача в указаній вище частині, суд виходить з того, що згідно з правовою позицією Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у постановах від 11 вересня 2019 року у справі №686/10117/16-а та від 19 лютого 2020 року №520/15025/16-а своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року №520/15025/16-а зауважила, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком №2, відповідно до пункту б статті 13 Закону №1788-XII.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій.

Отже, непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Таким чином, наявність атестації робочого місця, не може бути визначальною обставиною, яка обумовлює право особи на пільгову пенсію, оскільки працівник не несе відповідальності за не проведення атестації керівником підприємства, організації.

Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах. Водночас, як зазначено судом вище, визначальною ознакою є факт роботи особи на посадах, які дають підстави для призначення пільгової пенсії.

З огляду на викладене, суд критично оцінює доводи відповідача про відсутність підстав для зарахування (підтвердження) періодів роботи позивача з 14 травня 1985 року по 31 березня 1988 року, з 01 квітня 1988 року по 03 січня 1997 року, з 04 січня 1997 року по 31 грудня 1997 року, з 01 січня 1998 року по 28 вересня 2005 року та з 24 лютого 2010 року по 17 жовтня 2016 року на посаді на машиніста крану (кранівника).

Враховуючи все викладене вище, перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень (Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області) на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані оскаржуване рішення.

Отже, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 20 листопада 2024 року №75, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії, а тому таке підлягає скасуванню.

Враховуючи висновок про протиправність оскаржуваного рішення, визначаючись щодо способу захисту порушених прав позивача, суд вважає, що відповідач зобов`язаний зарахувати періоди роботи позивача з 14 травня 1985 року по 31 березня 1988 року, з 01 квітня 1988 року по 03 січня 1997 року, з 04 січня 1997 року по 31 грудня 1997 року, з 01 січня 1998 року по 28 вересня 2005 року та з 24 лютого 2010 року по 17 жовтня 2016 року до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах на підставі пункту «в» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зважаючи на те, що тривалість указаних періодів роботи позивача становить у сукупності 27 років 0 місяців 9 днів, а згідно з положеннями Законів №1788-ХІІ та №1058-ІV право на пенсію за вислугу років на пільгових умовах мають жінки із загальним стажем роботи не менше 25 років, з яких не менше 10 років - на роботах у лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, і досягли віку 55 років (в даному випадку питання щодо досягнення позивачем необхідного віку для призначення пенсії не є спірним), суд вважає, що наявний у позивача пільговий стаж роботи є достатнім для призначення їй пенсії за вислугу років на пільгових умовах, а тому зобов`язує відповідача призначити позивачу таку пенсію.

Згідно приписів статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Оскільки позивач звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії 15 листопада 2024 року, у призначенні якої їй протиправно було відмовлено, то суд зобов`язує Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити позивачу пенсію за вислугу років на пільгових умовах з 15 листопада 2024 року.

Вказане, беручи до уваги положення статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено повноваження суду при вирішенні справи, є належним способом захисту порушених пенсійних прав позивача у даних правовідносинах.

На переконання суду, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Доводи відповідача про те, що повноваження з призначення особі пенсії належать виключно органу Пенсійного фонду, суд оцінює критично з огляду на таке.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі №817/864/18 та від 11 листопада 2019 року у справі №818/960/17.

З огляду на те, що за результатами судового розгляду цієї справи суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного рішення, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії, і при цьому наявні у справі матеріали дають підстави вважати, що позивач відповідає вимогам для призначення їй пенсії за вислугу років на пільгових умовах, які встановлені пунктом «в» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то суд вважає, що в даних спірних відносинах зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію не може вважатись втручанням у його компетенцію, а відповідні повноваження з призначення пенсії не є дискреційними.

Зобов`язання судом пенсійний орган саме призначити позивачу пенсію і є належним способом захисту порушених прав позивача.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для задоволення заявлених вимог.

Відповідно до положень частин першої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 1211,20 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який прийняв оскаржуване рішення.

Керуючись статтями 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 20 листопада 2024 року №75 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 14 травня 1985 року по 31 березня 1988 року, з 01 квітня 1988 року по 03 січня 1997 року, з 04 січня 1997 року по 31 грудня 1997 року, з 01 січня 1998 року по 28 вересня 2005 року та з 24 лютого 2010 року по 17 жовтня 2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на пільгових умовах на підставі пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 15 листопада 2024 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 30 червня 2025 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, ); третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (Площа Центральна, 3, м. Чернівці, ).

Суддя О.П. Лелюк