Справа № 380/20346/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/20346/24 пров. № А/857/13220/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Квака Вадима Васильовича, діючого на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах громадянина Туреччини ОСОБА_1 , на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.03.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Квака Вадима Васильовича, діючого на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах громадянина Туреччини ОСОБА_1 , до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки (суддя суду І інстанції: Потабенко В.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11.03.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: 11.03.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

01.10.2024р. за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Квак В.В., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах громадянина Туреччини ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати рішення Головного управління /ГУ/ ДМС України у Львівській обл. від 27.06.2024р. про заборону громадянину Туреччини ОСОБА_2 в`їзду в Україну строком на три роки; поновити строк на подання позовної заяви (а.с.1-4).

Згідно ухвали суду від 07.10.2025р. вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними матеріалами справи (а.с.40 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.03.2025р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.79-83).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник адвокат Квак В.В., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах громадянина Туреччини ОСОБА_1 , який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлені позовні вимоги задовольнити (а.с.86-88).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що під час вирішення питання про призначення справи в порядку спрощеного провадження суд першої інстанції не врахував вимоги п.п.1, 7 ч.3 ст.257 КАС України. Зокрема, судом було проігноровано клопотання позивача, викладене у позовній заяві, про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін (представника позивача). Стверджує, що слухання справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін грубо порушило право позивача на доступ до суду.

Також суд не дослідив всі письмові матеріали, які містяться у справі; повністю проігнорував і не згадав про додаткові письмові пояснення та додаткові докази, долучені в процесі судового розгляду стороною позивача.

Окрім цього, позивач є жертвою протиправних дій правоохоронних органів України, які його незаконно притягнули до відповідальності, за нібито вчинення сімейного насильства. Як наслідок, на підставі зазначеної постанови було винесено оскаржуване рішення по заборону в`їзду в Україну.

Зокрема, єдиною документально підтвердженою підставою для ухвалення оскаржуваного рішення ГУ ДМС України у Львівській обл. від 27.06.2024р. про заборону громадянину Туреччини ОСОБА_2 в`їзду в Україну стало притягнення останнього до адміністративної відповідальності згідно рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15.05.2024р. у справі № 759/8836/24.

Однак, судом першої інстанції було проігноровано, що 05.12.2024р. постановою Київського апеляційного суду скасовано рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15.05.2024р. про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (сімейне насильство), провадження у справі закрито за відсутністю складу правопорушення.

Таким чином, єдина документально встановлена підстава для винесення оскаржуваного рішення була скасована.

Також апелянт стверджує, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням встановленого законом порядку (процедури) для прийняття таких рішень, без ініціювання уповноваженими на те органами влади.

Зокрема, з власної ініціативи органи державної міграційної служби можуть ініціювати рішення про заборону в`їзду тільки у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Щодо притягнення до адміністративної відповідальності, то згідно п.4 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ /МВС/ України № 1235 від 17.12.2013р., таке подання можуть ініціювати тільки органи патрульної поліції.

Відповідач ГУ ДМС України у Львівській обл. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.105-109).

У свою чергу, представник позивача адвокат Квак В.В. подав до апеляційного суду додаткові пояснення у справі, в яких заперечив доводи відповідач ГУ ДМС України у Львівській обл., викладені у відзиві на апеляційну скаргу (а.с.121-122).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи в присутності сторін (зворот а.с.88), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянт подав апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтував свою правову позицію по справі; у свою чергу, відповідач скерував відзив на подану апеляційну скаргу; будь-яких нових доказів по справі сторони не представили; клопотань про їх витребування від останніх не надходило. Рішення суду прийнято за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження).

Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не убачає.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач громадянин Туреччини ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , виданою ГУ ДМС України у Львівській обл.

Позивач був одружений із ОСОБА_4 ; в Україні проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

На адресу ГУ ДМС України у Львівській обл. за вх. № 9903/1/4601-24 від 24.06.2024р. надійшов лист Управління міграційної поліції Головного управління /ГУ/ Національної поліції /НП/ у м.Києві № 87090-2024 від 24.06.2024р. «Про скасування посвідки на тимчасове проживання та прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну» щодо порушень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» громадянином Туреччини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.55-56).

Згідно зазначеної у вказаному листі інформації за результатами проведеної перевірки встановлено, що громадянин Республіки Туреччини ОСОБА_3 , який перебуваючи на території м.Києва, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП «Вчинення домашнього насильства, насильства, за ознакою статті невиконання термінового припису або неповідомленням про місце свого тимчасового перебування». Окрім цього, встановлено, що дружина вказаного громадянина неодноразово зверталась письмовими заявами до Подільського УП ГУ НП у м.Києві про те, що громадяни ОСОБА_3 вчиняє відносно неї домашнє насильство та погрожує фізичною розправою. Також остання повідомила, що ОСОБА_3 одружився з нею заради отримання легалізації на території України.

У подальшому, з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, у ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено, що громадянин Туреччини ОСОБА_3 може бути причетним до вчинення порушень пов`язаних з безпекою громадського порядку шляхом підбурення до вчинення масових безпорядків на території м.Києва, що може становити загрозу громадському порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Громадянин Республіки Туреччини ОСОБА_3 був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 , виданою ГУ ДМС України у Львівській обл.

На підставі викладеного та керуючись п.п.4 п.63 (коли дії іноземця особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні) постанови КМ України № 322 від 25.04.2018р. «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування пересилання вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» та ст.12 Закону України «Про імміграцію», посвідка на тимчасове проживання підлягає скасуванню.

На підставі наведеного ГУ ДМС України у Львівській обл. 27.06.2024р. прийнято рішення № 014544 про заборону в`їзду в Україну громадянину Турецької Республіки ОСОБА_5 строком на 3 (три) роки, оскільки останній становить загрозу інтересам національної безпеки або охороні громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, відповідно до абз.2 ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (зворот а.с.7, а.с.8, а.с.50-52).

Згідно вказаного рішення ОСОБА_3 ( ОСОБА_6 ), перебуваючи на території України (м.Київ), неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП «Вчинення домашнього насильства» насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування». Також встановлено, що його дружина ОСОБА_4 звернулася з письмовою заявою до Подільського УП ГУ НП у м.Києві, про те, що громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_3 вчиняє відносно неї домашнє насильство та погрожує фізичною розправою. Остання повідомила, що іноземний громадянин одружився з нею тільки заради отримання підстав для отримання посвідки на тимчасове проживання на території України. Враховано, що перебування громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_3 / ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України становить загрозу інтересам національної безпеки або охороні громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, інтересам охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали постанови про накладення адміністративного стягнення за адміністративні правопорушення, розгляд справ за якими належить до компетенції ДМС.

Вважаючи протиправним рішення відповідача про заборону в`їзду на територію України громадянину Туреччини ОСОБА_2 , представник позивача звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що відносно позивача неодноразово складались протоколи про адміністративні правопорушення, у зв`язку з чим правоохоронними органами відбирались пояснення у позивача.

Окрім цього, рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 15.05.2024р. у справі № 759/8836/24 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП «Вчинення домашнього насильства»; доказів скасування такої постанови позивач не надав.

Отже, суд констатував факт вчинення позивачем конкретних протиправних дій на шкоду громадському порядку в Україні та громадянам України, що є підставою для прийняття уповноваженою особою міграційного рішення щодо заборони в`їзду в Україну іноземцю.

При цьому, законодавство не передбачає винятків із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняє особу від дотримання законодавства України. Наявність в іноземця родинних відносин із громадянином України не надає йому права порушувати покладені на нього обов`язки та не скасовує встановлених законом повноважень органів державної влади щодо скасування дозволу на імміграцію за наявності для цього правових підстав.

Відтак, відповідачем доведено правомірність спірного рішення, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлено Законом України № 3773-VІ від 22.09.2011р. «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» /далі Закон № 3773-VІ/.

Частиною першою ст.2 Закону № 3773-VІ визначено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Згідно із ч.3 ст.3 Закону № 3773-VІ іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону № 3773-VІ мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Як слідує з п.7 ч.1 ст.1 ст.23 Закону № 3773-VІ іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону № 3773-VІ в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Згідно з ч.2 ст.13 Закону № 3773-VІ а наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Відповідно до ч.3 ст.13 Закону № 3773-VІ рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Згідно з п.18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка погребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (в редакції постанови від 16.03.2012р.) при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене ст.13 та частиною другою ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Наказом МВС України № 1235 від 17.12.2013р. затверджено Інструкцію про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства /надалі Інструкція № 1235/.

Відповідно до п.п.1-13 Інструкції № 1235 ця Інструкція визначає порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється.

Ця Інструкція розроблена відповідно до ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 280 від 17.04.2023р.

Рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Дія цієї Інструкції не поширюється на рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну особам, яке приймається територіальними органами та територіальними підрозділами ДМС, органами охорони державного кордону, органами Служби безпеки України згідно зі статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою:

а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій;

б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності;

в) органів досудового розслідування поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження;

г) підрозділів патрульної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку;

ґ) органів охорони здоров`я - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

д) за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу:

а) громадянство (підданство);

б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею);

в) дата народження (день, місяць, рік);

г) стать;

ґ) місце проживання;

д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий;

е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну;

є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Рішення про заборону в`їзду в Україну особі підписується керівником структурного підрозділу апарату ДМС, начальником управління (відділу) міграційної роботи ГУДМС, УДМС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і затверджується:

в апараті ДМС - Головою, першим заступником або заступником;

у головних управліннях, управліннях ДМС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі - начальником відповідного ГУДМС, УДМС, його першим заступником або заступником.

ДМС або її територіальний орган, який готував рішення про заборону в`їзду в Україну особі, у триденний строк надсилає засвідчену копію такого рішення разом з дорученням щодо заборони в`їзду в Україну особі до Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України, розташованого: вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01601, оформленого відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року № 280 «Про затвердження Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України».

ДМС та її територіальні органи повідомляють ініціаторів звернення, визначених у пункті 4 цієї Інструкції, про прийняте рішення щодо заборони в`їзду в Україну особі.

Перед наданням Головному центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України доручень щодо заборони в`їзду в Україну посадових осіб органів влади іноземних держав, акредитованих в Україні працівників дипломатичних представництв та консульських установ і членів їх сімей, представників іноземних засобів масової інформації таке рішення погоджується з МЗС України.

ДМС та її територіальні органи інформують МЗС України про прийняте рішення щодо заборони в`їзду в Україну іноземців, які є засновниками, власниками або керівниками юридичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності в Україні, представника іноземної релігійної або громадської організації.

Строк заборони в`їзду в Україну особі обчислюється з дати затвердження рішення про заборону в`їзду в Україну особі.

Матеріали щодо прийнятого рішення про заборону в`їзду в Україну особі зберігаються в структурному підрозділі ДМС або територіальному органі, який готував рішення про заборону в`їзду в Україну особі, протягом 1 року після закінчення строку заборони їй в`їзду в Україну.

Отже, рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону на підставі обґрунтованого звернення та після отримання даних, які обґрунтовують необхідність такої заборони.

Відповідно до ст.ст.1, 2, 17, 18 і 92 Конституції України основи та принципи національної безпеки і оборони, цілі та основні засади державної політики, що гарантуватимуть суспільству і кожному громадянину захист від загроз, визначає Закон України № 2469-VIII від 21.06.2018р. «Про національну безпеку України» /надалі Закон № 2469-VIII/.

Згідно з п.3 ч.1 ст.1 Закон № 2469-VIII громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.

Пунктом 9 ч.1 ст.1 Закон № 2469-VIII визначено, що національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Відповідно до п.6 ч.1 цієї ж статті загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Згідно з ч.5 ст.3 Закон № 2469-VIII загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Пункт 19 ч.1 ст.1 Закону № 2469-VIII визначає, що стратегія національної безпеки України документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки.

Указом Президента України № 392/2020 від 14.09.2020р. введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.09.2020р. «Про Стратегію національної безпеки України» та затверджено Стратегію національної безпеки України.

Відповідно до п.5 розділу І Стратегії національної безпеки України, ураховуючи фундаментальні національні інтереси, визначені Конституцією України і Законом України «Про національну безпеку України», пріоритетами національних інтересів України та забезпечення національної безпеки є, зокрема, захист прав, свобод і законних інтересів громадян України.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відносно позивача громадянина Туреччини ОСОБА_1 неодноразово складались протоколи про адміністративні правопорушення, у зв`язку з чим правоохоронними органами відбирались пояснення у позивача.

Окрім цього, рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 15.05.2024р. у справі № 759/8836/24 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП «Вчинення домашнього насильства».

При цьому, відповідно до положень ч.6 ст.78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Листом Управління міграційної поліції ГУ НП у м.Києві № 87090-2024 від 24.06.2024р. «Про скасування посвідки на тимчасове проживання та прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну» було повідомлено ГУ ДМС України у Львівській обл. щодо порушень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» громадянином Туреччини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема, також про ухвалення рішення Святошинським районним судом м.Києва від 15.05.2024р. у справі № 759/8836/24, яким визнано останнього у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП «Вчинення домашнього насильства».

Отже, враховуючи доведеність (на момент ухвалення спірного рішення) вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке ст.13 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства передбачена заборона в`їзду в Україну, відповідачем правомірно винесено постанову про заборону в`їзду позивачу на територію України терміном на три роки.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент винесення оскаржуваного рішення, було доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачена заборона в`їзду в Україну, що є підставою для винесення рішення про заборону в`їзду.

Водночас, факт скасування рішення Святошинського районного суду м.Києва від 15.05.2024р. у справі № 759/8836/24, яким позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП «Вчинення домашнього насильства», постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2024р., тобто уже після винесення рішення про заборону в`їзду, не може слугувати підставою для його скасування, оскільки таке мало місце вже після його винесення.

Окрім цього, підставами для прийняття спірного рішення слугували й інші підстави, зокрема, звернення дружини з приводу протиправних дій позивача, повідомлення останньої про укладення фіктивного шлюбу з позивачем.

Апеляційний суд враховує, що законодавство не передбачає винятків із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняє особу від дотримання законодавства України. Наявність в іноземця родинних відносин із громадянином України не надає йому права порушувати покладені на нього обов`язки та не скасовує встановлених законом повноважень органів державної влади щодо скасування дозволу на імміграцію за наявності для цього правових підстав.

Аналогічна правова позиція стосовно того, що факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення законодавства в його діях, міститься в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13.10.2021р. у справі № 263/14519/20, від 10.10.2019р. у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020р. у справі № 755/14023/17, від 26.01.2022р. у справі № 200/9761/20-а та від 26.01.2024р. у справі № 522/11225/22.

Також Європейський суд з прав людини не заперечує того, що сам по собі факт шлюбу чи народження дітей у певній країні не є перешкодою для скасування іноземцю права на проживання в цій країні.

Так, у справі Jeunesse v. the Netherlands (no 12738/10) суд відзначив, що коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території... така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні.

Щодо доводів апелянта про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням встановленого законом порядку (процедури) для прийняття таких рішень, без ініціювання уповноваженими на те органами влади, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п.4, 5 Інструкції № 1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт).

Офіційний вебпортал Національної поліції України містить структуру цього центрального органу виконавчої влади, де зазначено, що до центрального органу управління входить Департамент міграційної поліції (у складі кримінальної поліції) (далі ДМП).

У розділі нормативно-правові акти, що регулюють діяльність ДМП зазначено Положення про Департамент міграційної поліції Національної поліції України, затв. наказом Національної поліції № 52 від 22.01.2021р.

Таким чином, ГУ ДМС України у Львівській обл. при ухваленні рішення від 27.06.2024р. про заборону громадянину Туреччини ОСОБА_2 в`їзду в Україну строком на три роки діяло в межах повноважень і з дотриманням чинного законодавства, у спосіб, що узгоджується з визначеним у Законі № 3773-VI та Інструкції № 1235.

При цьому оскаржуване рішення оформлено за формою, наведеною у додатку до Інструкції № 1235.

У контексті спірних правовідносин доцільно зазначити, що вирішуючи будь-які питання, наслідком яких може стати втручання у права людини або обмеження існуючого права, держава повинна дотримуватись балансу інтересів, який у вигляді сформованого принципу відображений у практиці Європейського суду з прав людини.

У рішенні по справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого (рішення Великої палати, 2006 р.).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, суб`єктом владних повноважень в межах спірних правовідносин не було допущено протиправних дій/рішень, а відтак його поведінка не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача.

Стосовно розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

За приписами ч.ч.2 і 3 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Верховним Судом в постанові від 22.01.2021р. у справі № 640/11869/20 сформульовано правовий висновок, за яким: «особливостями розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження є: суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (стаття 258 КАС України); підготовче засідання не проводиться (частина третя статті 262 КАС України); перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі (частина четверта статті 262 КАС України); суд розглядає справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи (частини п`ята та шоста статті 262 КАС України); клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (частина сьома статті 262 КАС України); при розгляді справи суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення; судові дебати не проводяться (частина восьма статті 262 КАС України).

При цьому важливо врахувати, що учасники справи, яка розглядається у спрощеному позовному провадженні, зазнають таких обмежень: скорочений строк на подачі заяви про відвід (стаття 39 КАС України); обмежене право позивача змінити предмет або підставу позову (стаття 47 КАС України); скорочений строк вступу у справу третіх осіб (стаття 49 КАС України); скорочений строк подачі заяви про виклик свідків (стаття 92 КАС України); скорочений строк направлення позивачем третім особам копії позовної заяви (стаття 171 КАС України); обмежене право на об`єднання справ в одне провадження (стаття 172 КАС України); скорочений строк складення судом повного тексту рішення (стаття 243 КАС України); скорочений строк розгляду справи (стаття 258 КАС України); не проводяться судові дебати (стаття 262 КАС України); не проводиться підготовче судове засідання (стаття 262 КАС України)».

Отже, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (ч.6 ст.12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (ч.4 ст.12 КАС України).

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 22.07.2021р. у справі №460/6542/20, від 30.06.2022р. у справі №640/27145/20, від 08.12.2022р. у справі № 160/14915/21.

У розглядуваній справі суд першої інстанції, призначаючи розгляд справи у спрощеному позовному провадженні, врахував зазначені особливості.

Зокрема, ухвала суду першої інстанції від 07.10.2024р. містить, при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, аналіз щодо наявності визначених ч.3 ст.257 КАС України умов для такого розгляду (ас.40 і на звороті).

Також судом встановлені всі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. На жодні нові докази чи обставини, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, і яким не була надана правова оцінка, позивач в апеляційній скарзі не покликається.

Зазначаючи, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження унеможливив встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, представник позивача в апеляційній скарзі не зазначає як особливості розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження вплинуло на повноту, всебічність та об`єктивність у з`ясуванні обставин справи. Зокрема, представник позивача не наводить істотних для справи доказів, одержання/дослідження яких стало неможливим унаслідок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Звідси, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження не призвів до неправильного чи неповного встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, що не вплинуло на правильність вирішення спору та ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи.

У частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи представника позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені представником позивача в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову, через що останній не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Квака Вадима Васильовича, діючого на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах громадянина Туреччини ОСОБА_1 , на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.03.2025р. в адміністративній справі № 380/20346/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного судового рішення: 30.06.2025р.