Справа № №480/3286/25
Суддя: Н.В. Савицька
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог
30 червня 2025 року Справа № 480/3286/25
Cуддя Сумського окружного адміністративного суду Савицька Н.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , і просить суд:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), грошову допомогу на оздоровлення, з 25.02.2022 по 18.06.2023 включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 25.02.2022 по 18.06.2023 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Ухвалою суду від 01.05.2025 вказану позовну заяву було залишено без руху, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
На виконання вимог вказаної ухвали, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, у якій зазначено, що з метою отримання інформації про правильність нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення та додаткових виплат, 20.03.2025 на адресу відповідача представником направлено адвокатський запит. Відповідь на вказаний запит представник не отримав. Відтак, вважає що строк звернення до суду позивачем не пропущено.
Ухвалою суду заяву представника ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду із даним позовом задоволено та поновлено позивачу такий строк. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Крім того, у вказаній ухвалі суд зазначив, що згідно із ч. 4 ст. 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
У подальшому відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому, серед іншого, просить залишити дану позовну заяву без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, обґрунтовуючи тим, що з матеріалів справи не вбачається з боку позивача вжиття розумних заходів, спрямованих на захист своїх прав, зокрема, без зайвих зволікань, в розумний строк після звільнення з військової служби, демонструючи свою необізнаність щодо причин визначення спірного розміру виплати, звернутися до військової частини НОМЕР_1 із заявою про надання відповідної інформації. У такому випадку позивач вважався би таким, що дізнався про порушення своїх прав при отриманні від такого органу відповіді на подану заяву. Такі заходи він почав вживати лише 20.03.2025, на момент коли минуло 2 роки і строк звернення до суду був кілька разів вичерпаний.
З моменту виключення позивача зі списків військової частини НОМЕР_1 та переведення до ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача з військової служби (18.06.2023) до моменту, коли адвокат в інтересах позивача звернувся із запитом до відповідача (20.03.2025) минуло майже два роки.
Також зауважує, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до адміністративного суду 01.05.2025, коли в Україні вже не діяли карантинні заходи, а тримісячний строк на звернення до суду був багато разів пропущений. При цьому матеріали справи не містять відомостей про об`єктивно непереборні, не залежні від волевиявлення позивача, перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення до суду з даним позовом. Позивач в принципі не вказував на такі обставини, адже помилково вважав, що його позов строком звернення до суду не обмежується.
Протягом цього часу позивач не вчиняв жодних дій, заходів, спрямованих на захист своїх прав. Отже, на думку відповідача, тримісячний строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, був пропущений позивачем, а позов заявлений поза його межами без поважних причин. У зв`язку з чим просить залишити без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), грошової допомоги на оздоровлення за період з 19.07.2022 по 18.06.2023 включно та зобов`язання нарахувати та виплатити за період з 19.07.2022 по 18.06.2023 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також грошову допомогу на оздоровлення.
Ухвалою суду від 23.06.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 18.06.2023, у якій зазначити інші поважні причини пропуску такого строку та надати докази поважності причин пропуску такого строку.
На виконання вимог ухвали суду від 23.06.2025, представником позивача подано заяву про поновлення строку звернення до суду, у якій, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, представник посилається на те, що у відповідача протягом всього періоду служби позивача існував обов`язок повідомляти щомісяця про загальну суму грошового забезпечення з розшифровкою складових такої виплати, в тому числі й при виключенні позивача зі списків особового складу відповідача у зв`язку зі звільненням, та обов`язок повідомити позивачу про суми, нараховані та виплачені, із зазначенням окремо кожного виду виплати.
Звертає увагу суду, що з метою встановлення правильності нарахування позивачу грошового забезпечення за період служби, представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом, в якому, просив надати інформацію чи письмово повідомлявся позивач щомісяця під час служби про всі суми, які були нараховані та виплачені, в порядку ст. 110 КЗпП України та ст. 30 ЗУ «Про оплату праці». Проте, у листі-відповіді військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2025 №2/1/3/2654 відповідачем не надано інформації щодо здійснення письмового повідомлення позивача про всі суми, які були нараховані та виплачені, в порядку ст. 110 КЗпП України та ст. 30 ЗУ «Про оплату праці», а також не додано будь-яких доказів, які б підтверджували повідомлення позивача про складові його грошового забезпечення.
Таким чином, на думку представника позивача, відповідач, всупереч норм чинного законодавства, не повідомляв позивачу жодного місяця про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, та не повідомляв про суми, нараховані та виплачені позивачу при виключенні його з особового складу військової частини при переміщенні, із зазначенням окремо кожного виду виплати. Тобто, відлік строку починається з моменту одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, як того вимагає частина 1 та 2 статті 233 КЗпП.
Відтак, саме дата одержання письмового повідомлення про суми, нараховані і виплачені йому в період служби, а також при звільненні є датою обізнаності позивача про порушення його прав, що є предметом спору у цій справі. Однак, позивач не одержував, всупереч статтям 110 та 116 КЗпП України, від відповідача письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому в період служби, при переміщенні на нове місце служби та звільненні, а про спосіб розрахунку грошового забезпечення, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого станом на 2018 рік, мав (має) можливість дізнатися лише отримавши письмові розрахунки свого грошового забезпечення. Відтак, строк встановлений ст. 233 КЗпП України позивач не пропустив.
Тому, на думку представника позивача, при отриманні на банківську карту заробітної плати позивач не знав про те, що ці кошти сплачуються як його посадовий оклад, та чи інша надбавка, премія чи додаткова винагорода і яке співвідношення цих складових виплат між собою.
Таким чином, враховуючи, що відповідач щомісячно письмово не повідомляв позивача про всі суми, які були нараховані та виплачені, в порядку ст. 110 КЗпП України, а у позивача, відповідно до принципу «належного врядування», не було розумних причин сумніватися у добросовісності та неупередженості дій відповідача під час нарахування та виплати належного позивачу грошового забезпечення, початком перебігу строку звернення до суду слід вважати дату отримання позивачем письмового повідомлення з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, а саме 07.04.2025 - отримання позивачем листа-відповіді військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2025 №2/1/3/2654.
Вважає, що строк позивачем не пропущений, а у випадку якщо суд дійде висновку про те, що строк пропущений, просить поновити пропущений строк для звернення до суду з адміністративним позовом.
Дослідивши матеріали позовної заяви та заяву про поновлення строку звернення до суду, оцінивши докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст. 118 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За приписами ч. 6 ст. 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Однак підпунктом 18 пункту 1 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX (далі по тексту - Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, назву та частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
"Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів
Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Разом із тим відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236" дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.06.2023.
При цьому постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Таким чином з 01.07.2023 строк звернення до суду із позовом про виплату заробітної плати регламентується статтею 233 КЗпП України і складає три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Згідно ч. 1 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Суд зазначає, що поважними причинами, що зумовили пропуск строку звернення до суду, визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами, які не дозволяють вчасно реалізувати право на судовий захист.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді.
Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.
Обґрунтовуючи заяву щодо поновлення строку звернення до суду з позовною заявою, представник позивача зазначив, що відповідач щомісячно письмово не повідомляв позивача про всі суми, які були нараховані та виплачені, в порядку ст. 110 КЗпП України, а у позивача, відповідно до принципу «належного врядування», не було розумних причин сумніватися у добросовісності та неупередженості дій відповідача під час нарахування та виплати належного позивачу грошового забезпечення, початком перебігу строку звернення до суду слід вважати дату отримання позивачем письмового повідомлення з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, а саме 07.04.2025 - отримання позивачем листа-відповіді військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2025 №2/1/3/2654.
Таким чином, причини пропуску строку звернення до суду з позовною заявою повинні бути підтвердженні шляхом подання відповідних письмових доказів.
Під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Поняття ж повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Грошове забезпечення є щомісячною виплатою, її розмір щомісяця відомий особі, яка її отримує, та отримуючи її у неналежному на думку особи розмірі вона має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про складові виплати, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.
Отже, з дня отримання виплати особою вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.
При цьому суд наголошує, що позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав саме з моменту отримання відповідної виплати, а не з моменту звільнення чи отримання письмового повідомлення про суми грошового забезпечення, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання виплати, демонструючи свою необізнаність щодо причин визначення спірного розміру виплати звернулась до вповноваженої особи із заявою про надання відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від такого органу відповіді на подану заяву.
При цьому, як зазначено представником позивача у позовній заяві, ним було направлено адвокатський запит до відповідача з проханням надати інформацію про виплачені позивачу суми грошового забезпечення лише в березні 2025 року після звернення позивача за правовою допомогою, а звільнений зі служби у червні 2023 року.
Наведене свідчить про відсутність в суду підстав вважати, що позивач без зайвих зволікань, в розумний строк, демонструючи свою зацікавленість з цього питання звернувся до відповідача із відповідною заявою.
Отже, позивач мав бути обізнаний про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення не пізніше першого числа місяця, що слідує за наступним від оплаченого.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд уважає безпідставними посилання касатора на те, що про порушення своїх прав щодо отримання грошового забезпечення в належному розмірі він дізнався лише з листа військової частини НОМЕР_1 від 01.05.2024 №1330, оскільки про розмір виплаченого йому грошового забезпечення він дізнавався щомісячно, і не був позбавлений права під час проходження військової служби на звернення до відповідача про надання йому роз`яснень щодо складових виплаченого йому грошового забезпечення та проведених утримань податку та інших обов`язкових платежів.
Таким чином, враховуючи наведену позицію суду касаційної інстанції, вбачається, що відлік строку звернення до суду щодо грошового забезпечення, зокрема і щодо врахування належного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, розпочинається з дня, коли позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а не з дня отримання відповіді на відповідний адвокатський запит.
Суд також зауважує, що представник позивача, посилаючись на обов`язок відповідача повідомляти щомісяця про загальну суму грошового забезпечення з розшифровкою складових такої виплати, в тому числі й при виключенні позивача зі списків особового складу відповідача у зв`язку зі звільненням, та обов`язок повідомити позивачу про суми, нараховані та виплачені, із зазначенням окремо кожного виду виплати, ніяким чином не пояснює і не обгрунтовує тривале не звернення позивача до відповідача для отримання такого розрахунку, зокрема, з часу звільнення (червень 2023 року) до березня 2025 року.
При цьому навіть у випадку отримання представником позивача від відповідача відповіді на наведену заяву не змінює момент, з якого особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру грошового забезпечення тощо.
Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання про це дізнатися не можуть розглядатися як поважна причина пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом, оскільки є результатом суб`єктивних дій самого позивача, а не об`єктивно існуючими обставинами, що перешкоджають їй вчасно реалізувати своє право на судовий захист.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 420/3001/19, від 25.02.2020 у справі № 360/1870/19.
При цьому суд враховує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
А відтак, суд зазначає, що доводи, викладені представником позивача у заявах щодо поновлення строку звернення до суду, є безпідставними.
У даному випадку позивачем було пропущено тримісячний строк звернення до суду з позовною заявою в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 18.06.2023, при цьому належних доказів поважності причин пропуску такого строку суду не надано.
Крім того, суд також звертає увагу на те, що позивач звільнений 18.06.2023, а з позовом до суду звернувся лише 25.04.2025, тобто майже через 2 роки.
За вказаних обставин, суд не знайшов підстав для задоволення клопотання представника позивача щодо поновлення процесуального строку звернення до суду за період з 19.07.2022 по 18.06.2023.
Вказана позиція суду узгоджується із позицією, викладеною у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2024 по справі №480/8579/24.
Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Оскільки позивач звернувся до суду після закінчення встановленого законом строку в частині позовних вимог, а саме за період з 19.07.2022 по 18.06.2023, суд визнає неповажними вказані у клопотанні про поновлення строку звернення до суду підстави для поновлення такого строку звернення до адміністративного суду та вважає за необхідне в цій частині залишити без розгляду позовну заяву.
В іншій частині позовних вимог, суд вважає за необхідне продовжити розгляд справи.
Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 240 КАС України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.
Керуючись ст.ст. 123, 240, 248, 256, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
У Х В А Л И В:
У задоволенні заяви представника позивача щодо поновлення строку звернення до суду з позовною заявою - відмовити.
Клопотання військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 18.06.2023 - задовольнити.
Позовну заяву у справі №480/3286/25 ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог про визнання дій протиправними та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 19.07.2022 по 18.06.2023 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 - залишити без розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду в п`ятнадцятиденний строк з дня складання ухвали.

Суддя Н.В. Савицька