Справа № 640/9025/21
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 640/9025/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Радчука А.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (вул. Грушевського, 5, м. Київ, 01008, ), Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва перебувала адміністративна справа №640/9025/21 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України, в якому позивач просив:

зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані 145,5 календарних днів щорічної основної відпустки та 36 календарних днів додаткової відпустки (згідно зі статтею 35 Закону України Про державну службу) за період роботи у Верховній Раді України з 01 листопаді 2005 року по 29 серпня 2019 року:

з 01 листопада 2005 року по 20 грудня 2005 року працювала на посаді завідувача секретаріату депутатської групи Довіра народу у Верховній Раді України, з 21 грудня 2005 року по 7 червня 2006 року працювала на посаді завідувача секретаріату депутатської фракції політичної партії Відродження у Верховній Раді України;

на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 працювала з 08 червня 2006 року по 23 листопада 2007 року та з 26 листопада 2007 року по 12 грудня 2012 року;

з 13 грудня 2012 року по 27 листопада 2014 року та з 28 листопада 2014 року по 29 червня 2016 року працювала на посаді помічника-консультанта ( з поширенням дії закону України Про державну службу) народного депутата України ОСОБА_3 ; з 30 червня 2016 року по 29 серпня 2019 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 (патронатна служба).

Позов обґрунтований тим, що у спірні періоди позивачка працювала на посаді завідувача секретаріату депутатської групи та фракції у Верховній Раді України, а також помічника-консультанта народного депутата України.

Проте, як зазначено у позові, за період роботи в Апараті Верховної Ради України позивачці не виплачено компенсацію за 145, 5 днів щорічної основної відпустки та 36 днів додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу», а разом не виплачено компенсацію за 181, 5 календарних днів відпустки, що слугувало підставою звернення до суду з даним позовом.

У своїх доводах позивачка посилається на те, що вона була прийнята на посаду та звільнена із посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями Апарату Верховної Ради України, тому перебувала у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України. Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України. Таким чином позивачка заперечувала проти доводів відповідача в листі вих. № 15/26-2021/106971 від 26 березня 2021 року, у якому, як на підставу для невиплати грошової компенсації, зазначено, що роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України є народний депутат України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.04.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

На виконання положень Закону № 2825-IX та відповідно до Порядку № 399, матеріали адміністративної справи №640/9025/21 передано на розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Одеського окружного адміністративного суду, справа №640/9025/21 передана судді Радчуку А.А.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 року адміністративну справу №640/9025/21 прийнято до провадження, розгляд справи розпочато спочатку зі стадії відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

01.04.2025 від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення у справі, а також клопотання про залучення у якості співвідповідача у справі Державну казначейську службу України.

Ухвалою суду від 30.04.2025 року задоволено клопотання представника відповідача про залучення співвідповідача по справі; залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, ) та розпочато розгляд справи №640/9025/21 спочатку.

У судовій справі №640/9025/21 наявний відзив на позовну заяву та відповідь на відзив.

Відповідно до відзиву, відповідач позов не визнає, з позовними вимогами не погоджується з огляду на наступне.

Як зазначено у відзиві, виходячи із змісту статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та статей 3.1., 3.2. Положення, роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно здійснює підбір помічників-консультантів, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів в межах загального фонду, а також несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень. Саме народний депутат України визначає, хто з його помічників-консультантів прикріплюється для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, а хто до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування. Відповідач вказує, що Апарат Верховної Ради України лише здійснював документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачем та його роботодавцями народним депутатом України. За змістом Положення, відпустка помічникам-консультантам народного депутата України надається, як правило, у період відпустки народного депутата України. Відтак, оскільки Апарат Верховної Ради не є роботодавцем для помічників-консультантів, то й підстави для виплати спірної грошової компенсації відсутні. Також відповідач зауважив, що здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями, а Апарат Верховної Ради України не має право брати на себе фінансові зобов`язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України, які не передбачені Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік.

З огляду на зазначене, відповідач вважає, що вимоги позову є безпідставними.

У відповіді на відзив позивачкою зазначено, що виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та Кодексу Законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

Під час розгляду справи в Одеському окружному адміністративному суді інших заяв по суті справи сторони не надали.

01.04.2025 року від Апарату Верховної Ради України надійшли додаткові пояснення по справі.

Згідно наданих пояснень, при звільненні позивачки з посади завідувача секретаріату депутатської фракції політичної партії «Відродження» 07.06.2006 р. ОСОБА_1 виплачена компенсація за 2 календарні дні щорічної основної невикористаної відпустки у сумі 356 грн. 76 коп. (копія розрахункового листка за червень 2006 року знаходиться в матеріалах справи). При звільненні позивачки з посади помічника-консультанта народного депутата України VII скликання ОСОБА_3 27.11.2014 р. ОСОБА_1 виплачена компенсація за 2 календарні дні невикористаної додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» (копія розрахункового листка за листопад 2014 року знаходиться в матеріалах справи). При звільненні позивачки з посади помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_3 29.06.2016 р. ОСОБА_1 виплачена компенсація за 12 календарних днів невикористаної додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» (копії розрахункових листів за червень та липень 2016 року знаходяться в матеріалах справи). При звільненні позивачки з посади помічника-консультанта народного депутата України VIII скликання ОСОБА_3 29.08.2019 р. ОСОБА_1 виплачена компенсація за 8 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки (копія розрахункового листка за серпень 2019 року знаходиться в матеріалах справи).

Однак, як визнає відповідач, на момент звільнення ОСОБА_1 (станом на 23.11.2007, 12.12.2012, 27.11.2014 та 29.08.2019) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було недостатньо для здійснення виплати компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки в повному обсязі, зокрема:

- 23.11.2007 р. за 43,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 8 663,34 грн.;

- 12.12.2012 р. за 1,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 5 календарних днів додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» у розмірі 1 802,65 грн.;

- 27.11.2014 р. за решту 18 календарних днів невикористаної додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» у розмірі 6 906,42 грн.;

- 29.08.2019 р. за решту 90,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 134 793,42 грн.

Відповідач вказує, що розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні був проведений в межах фонду оплати праці помічників-консультантів, які працювали у штаті народного депутата України ОСОБА_3 . Разом з тим, чинним законодавством України не передбачено жодного іншого джерела для здійснення будь-яких виплат помічникам-консультантів, окрім фіксованого фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з Довідкою Апарату Верховної Ради України №20-17/271 від 24.03.2021 року, що підтверджується особовою карткою та розпорядженнями апарату Верховної Ради України, працювала:

з 01 жовтня 2002 року по 08 вересня 2005 року - на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України четвертого скликання ОСОБА_4 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи використано 90 календарних днів щорічної основної відпустки.

з 01 листопада 2005 року по 20 грудня 2005 року - на посаді завідувача секретаріату депутатської групи «Довіра народу» у Верховній Раді України.

з 21 грудня 2005 року по 07 червня 2006 року - на посаді завідувача секретаріату депутатської фракції політичної партії «Відродження» у Верховній Раді України. За період роботи з 01 листопада 2005 року по 07 червня 2006 року не використано 02 календарних дні щорічної основної відпустки.

з 08 червня 2006 року по 23 листопада 2007 року - на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України п`ятого скликання ОСОБА_2 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи 43,5 календарних дні щорічної основної відпустки не використано

з 26 листопада 2007 року по 12 грудня 2012 року - на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України шостого скликання ОСОБА_2 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 1,5 календарний день щорічної основної відпустки та 05 календарних днів додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу».

з 13 грудня 2012 року по 27 листопада 2014 року - на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України сьомого скликання ОСОБА_3 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 20 календарних днів додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу».

з 28 листопада 2014 року по 29 червня 2016 року - на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_3 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 11 календарних днів додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу».

з 30 червня 2016 року по 29 серпня 2019 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_3 (патронатна служба). За період роботи з 28 листопада 2014 року по 29 серпня 2019 року не використано 98,5 календарних днів щорічної основної відпустки.

Листом від 26.03.2021 року вих. № 15/26-2021/106971 Апарат Верховної Ради України відмовив позивачці у виплаті грошової компенсації за невикористані відпустки. Зазначено, що на момент звільнення (станом на 23 листопада 2007 року, 12 грудня 2012 року, 27 листопада 2014 року та 29 серпня 2019 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було недостатньо для здійснення виплати компенсації за невикористану основну щорічну та додаткову відпустки в повному обсязі.

Додатково у письмових поясненнях, поданих до Одеського окружного адміністративного суду 01.04.2025 року, відповідач визнає, що на момент звільнення ОСОБА_1 (станом на 23.11.2007, 12.12.2012, 27.11.2014 та 29.08.2019) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було недостатньо для здійснення виплати компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки в повному обсязі, зокрема:

- 23.11.2007 р. за 43,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 8 663,34 грн.;

- 12.12.2012 р. за 1,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 5 календарних днів додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» у розмірі 1 802,65 грн.;

- 27.11.2014 р. за решту 18 календарних днів невикористаної додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу» у розмірі 6 906,42 грн.;

- 29.08.2019 р. за решту 90,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 134 793,42 грн.

Отже, відповідач визнає факт невиплати компенсації за 135,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 23 календарних дні додаткової відпустки, проте вважає, що розрахунок зі ОСОБА_1 при звільненні був проведений у повному обсязі в межах фонду оплати праці помічників-консультантів, які працювали у штаті народного депутата України ОСОБА_3 . Щодо решти виплат, економії фонду оплати праці було недостатньо для виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та чинним законодавством України не передбачено жодного іншого джерела для здійснення будь-яких виплат помічникам-консультантів, окрім фіксованого фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Станом на 23.11.2007 середньомісячний заробіток позивача становив 6130, 00 грн. (а.с. 177).

Станом на 12.12.2012 середньомісячний заробіток позивача становив 8675,17 грн. (а.с. 178).

Станом на 27.11.2014 середньомісячний заробіток позивача становив 11611,02 грн. (а.с. 179).

Станом на 29.08.2019 середньомісячний заробіток позивача становив 43938,13 грн. (а.с. 180).

Позивачка звернулась до суду з даним позовом щодо зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 145,5 календарних днів щорічної основної відпустки та 36 календарних днів додаткової відпустки (згідно зі статтею 35 Закону України Про державну службу) за період роботи у Верховній Раді України з 01 листопаді 2005 року по 29 серпня 2019 року. Розрахунок цих днів невикористаної відпустки у позові не наведено.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені статтею 34 Закону України від 17 листопада 1992 року № 2790-XII «Про статус народного депутата України» (далі - Закон № 2790-XII) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (далі - Положення).

Частиною першою № 2790-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до частини третьої № 2790-XII помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Суд зазначає, що згідно з положеннями статті частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 1992 року № 9 роз`яснив судам, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Згідно з частиною сьомою статті 1.1 Положення помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Частина восьма статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.

Відповідно до частини другої Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.

Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.

Відповідно до статті 4.1. Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

За правилами частини першої та третьої статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Щодо застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України та Закону України «Про відпустки», суд зазначає, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у Рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем`єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу») не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у тих випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За наведених обставин, до правовідносини у сфері проходження патронатної служби і які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми КЗпП України та Закону України «Про відпустки».

Так, державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР).

Згідно з частиною третьою статті 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Положення частини першої та четвертої статті 24 Закону №504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої та четвертої статті 83 КЗпП України.

Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Отже, як слідує з системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.

При цьому, суд звертає увагу на те, що виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та Кодексу законів про працю України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

Підпунктами першим та другим пункту десятого Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, визначено, що Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства України, а також беручи до уваги те, що позивач був прийнятий на посаду та звільнений із посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями Апарату Верховної Ради України, суд дійшов висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах із Апаратом Верховної Ради України.

Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 березня 2019 року у справі №757/9144/16-ц, постанові від 11 квітня 2023 року у справі № 640/19047/21.

За таких обставин, посилання відповідача на те, що роботодавцем по відношенню до помічника-консультанта народного депутата України є народний депутат України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України є необґрунтованими та відхиляються судом.

За таких обставин, невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки підлягають компенсації відповідачем, на фінансовому забезпеченні якого перебував позивач.

При цьому, суд зауважує, що відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для невиконання вимог закону.

Так, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями, проте, Законами України «Про Державний бюджет України на відповідний рік» такі бюджетні призначення не були передбачені.

З цього приводу, суд звертає увагу відповідача на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Таким чином, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України.

Крім того, як вже було зазначено судом вище, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, така гарантія імперативно закріплена на законодавчому рівні в нормах Закону України «Про відпустки» та КЗпП України, а відтак, не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці.

З огляду на вказане, посилання відповідача на відсутність у Законах України «Про Державний бюджет України на відповідний рік» бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України суд оцінює критично та відхиляє їх.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент звільнення ОСОБА_1 (станом на 23.11.2007, 12.12.2012, 27.11.2014 та 29.08.2019) виплату компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки не було здійснено, зокрема:

- станом на 23.11.2007 р. за 43,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки;

- станом на 12.12.2012 р. за 1,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 5 календарних днів додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу»;

- станом на 27.11.2014 р. за решту 18 календарних днів невикористаної додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу»;

- станом на 29.08.2019 р. за решту 90,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки.

Отже, відповідач визнає факт невиплати компенсації за 135,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 23 календарних дні додаткової відпустки.

Доводи відповідача про те, що економії фонду оплати праці було недостатньо для виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та чинним законодавством України не передбачено жодного іншого джерела для здійснення будь-яких виплат помічникам-консультантів, окрім фіксованого фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, суд відхилив вище.

У позові не наведено обґрунтованого розрахунку кількості днів невикористаної відпустки.

Враховуючи обставини справи та правове регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині, а саме суд вважає доцільним:

Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки:

за період з 08.06.2005 по 23.11.2007 за 43,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки;

за період з 26.11.2007 по 12.12.2012 за 1,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 5 календарних днів додаткової відпустки;

за період з 13.12.2012 по 27.11.2014 за 18 календарних днів невикористаної додаткової відпустки;

за період з 28.11.2014 по 29.08.2019 за 90,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки:

за період з 08.06.2005 по 23.11.2007 за 43,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки;

за період з 26.11.2007 по 12.12.2012 за 1,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 5 календарних днів додаткової відпустки;

за період з 13.12.2012 по 27.11.2014 за 18 календарних днів невикористаної додаткової відпустки;

за період з 28.11.2014 по 29.08.2019 за 90,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки.

Вказаний спосіб захисту порушеного права позивача узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №826/8319/16.

При цьому, визначення конкретної суми грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток, яка підлягає нарахуванню та виплаті позивачу, є дискреційним повноваженням відповідача, тому суд не може зобов`язати виплачувати конкретну її суму, а має зобов`язати саме здійснити нарахування та виплату такої компенсації за визначені періоди та кількість днів.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити частково.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивач був звільнений від оплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір та інші судові витрати ним не понесені, розподіл судових витрат згідно ч. 1 ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 242-246, 255, 262, 293, 295 КАС України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (вул. Грушевського, 5, м. Київ, 01008, ), Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, 6, м. Київ, 01601, ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки:

за період з 08.06.2005 по 23.11.2007 за 43,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки;

за період з 26.11.2007 по 12.12.2012 за 1,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 5 календарних днів додаткової відпустки;

за період з 13.12.2012 по 27.11.2014 за 18 календарних днів невикористаної додаткової відпустки;

за період з 28.11.2014 по 29.08.2019 за 90,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки:

за період з 08.06.2005 по 23.11.2007 за 43,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки;

за період з 26.11.2007 по 12.12.2012 за 1,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки та 5 календарних днів додаткової відпустки;

за період з 13.12.2012 по 27.11.2014 за 18 календарних днів невикористаної додаткової відпустки;

за період з 28.11.2014 по 29.08.2019 за 90,5 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку і строки, встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України. Судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

Суддя А.А. Радчук