Справа № 460/2923/25
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 червня 2025 року м. Рівне №460/2923/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Войтюк К.О. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник адвокат Саюк Н.В. в режимі відеоконференції,

відповідача: представник Гарбарук В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доРівненської обласної прокуратури
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Рівненської обласної прокуратури, у якому просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні;

зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу:

- вихідної допомоги при звільненні в розмірі не менше середньомісячної заробітної плати;

- середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до дня ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до наказу Рівненської обласної прокуратури №657к від 16.07.2024 позивача 17.07.2024 звільнено з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Проте, під час розрахунку не здійснено виплату вихідної допомоги при звільненні, яка передбачена статтею 44 КЗпП України. Позивач зауважила, що виплата вихідної допомоги при звільненні не передбачена Законом України «Про прокуратуру», проте якщо нормами спеціального закону не урегульовано таке питання, то у даних правовідносинах підлягають застосуванню норми КЗпП України. 31.01.2025 представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо підстав ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні. Відповідач листом від 07.02.2025 № 07-11-25 на адвокатський запит надав відповідь, яка не містить інформації про причини невиплати вихідної допомоги при. Позивач вважає, що невиплата відповідачем вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку є протиправною, оскільки порушує її права, гарантовані Конституцією України та чинним трудовим законодавством, тому такі права мають бути поновлені шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату вихідної допомоги при звільненні, а також стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати по день ухвалення рішення суду.

Ухвалою від 24.02.2025 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 05.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, поновлено позивачу пропущений строк звернення до адміністративного суду з цим позовом та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву. Призначено підготовче засідання.

Відповідач подав відзив, у якому заперечив проти позовних вимог. Зокрема, зазначив, що юридичним фактом, який зумовив звільнення позивача на підставі п. 9 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» № 1697, було неуспішне проходження нею атестації. Тобто, цей юридичний факт (підстава) є відмінним від того юридичного факту (підстави), у зв`язку з яким ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги. Звільнення прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію, згідно з вимогами пп. 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ відбувається на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» № 1697. Водночас, законодавець не передбачив у вказаних нормах (не вніс відповідно зміни, доповнення) виплату вихідної допомоги прокурорам, звільненим із зазначених підстав. Оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, то позивач не набула права на її отримання. Враховуючи викладене, вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначив, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також не підлягає задоволенню, оскільки передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Вважає, що у спірних правовідносинах відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У відповіді на відзив позивач повністю підтримала позовні вимоги.

Протокольною ухвалою від 02.04.2025 відкладено підготовче засідання.

Ухвалою від 04.04.2025 задоволено клопотання представника позивача про участь у підготовчому та судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Протокольною ухвалою від 16.04.2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Протокольною ухвалою від 16.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.05.2025.

У судовому засіданні 12.05.2025 представники сторін підтримали свої вимоги та заперечення з підстав, наведених в заявах по суті справи.

Протокольною ухвалою від 12.05.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 28.05.2025.

У судовому засіданні 28.05.2025 представник відповідача надав для долучення до справи додаткові докази (довідку про середню заробітну плату позивача), у зв`язку з чим за клопотанням представника позивача оголошено перерву до 25.06.2025.

В судовому засіданні 25.06.2025 суд закінчив з`ясування обставин справи та їх перевірку доказами та відповідно до ст. 227 КАС України перейшов до стадії ухвалення судового рішення.

Встановлені судом обставини справи.

ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури з 23.07.2013.

08.06.2017 наказом прокуратури Рівненської області № 399 від 08.06.2017 позивача призначено на посаду прокурора Млинівського відділу Дубенської місцевої прокуратури Рівненської області, відповідно до п. 2 ст. 23 КЗпП України, на час відсутності постійного працівника, яка обіймає вказану посаду.

Такі обставини підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (дата заповнення 23.07.2013) (а.с. 37-40).

Згідно з рішенням Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 16.02.2022 №1 прокурор Млинівського відділу Дубенської місцевої прокуратури Рівненської області ОСОБА_1 неуспішно пройшла атестацію (а.с. 36).

Наказом Рівненської обласної прокуратури від 16.07.2024 № 784к "Про звільнення ОСОБА_1 " позивача із 17.07.2024 звільнено з посади прокурора Млинівського відділу Дубенської місцевої прокуратури Рівненської області (на час відсутності основного працівника ОСОБА_2 ) на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (пп. 2 ч. 1 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ). Наказано відділу фінансування та бухгалтерського обліку Рівненської обласної прокуратури провести повний розрахунок та виплатити компенсацію за невикористані щорічні та додаткові відпустки із зазначенням періодів, невикористану додаткову оплачувану відпустку відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» із зазначенням кількості календарних дів. Підставою звільнення зазначено рішення Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 16.02.2022 №1 (а.с.26).

В наказі Рівненської обласної прокуратури від 16.07.2024 № 784к не зазначено складових та сум повного розрахунку при звільненні позивача.

Матеріали справи не містять відомостей щодо повідомлення позивача роботодавцем про нараховані суми, належні такому працівнику при звільненні.

31.01.2025 адвокат Саюк Н.В. звернувся в інтересах позивача до Рівненської обласної прокуратури з адвокатським запитом щодо підстав ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні та щодо надання довідки про розмір всіх проведених розрахунків з нею (а.с. 32-33).

Листом від 07.02.2025 № 07-11-25 відповідач повідомив адвоката Саюка Н.В. про те, що ОСОБА_1 звільнено 17.07.2024 відповідно до наказу керівника Рівненської обласної прокуратури від 16.07.2024 № 656к на підставі статті 11 Закону України «Про прокуратуру», пп. 2 ч. 1 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ. На підставі вказаного наказу проведено розрахунок та виплачено компенсацію за невикористані щорічні відпустки за період роботи з 07.11.2018 по 06.11.2019 в кількості 02 календарних дні, за період роботи з 07.11.2019 по 06.01.2020 в кількості 05 календарних днів, невикористану додаткову оплачувану відпустку відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» тривалістю 10 календарних днів за 2024 рік. Зазначено, що інші організаційно-розпорядчі документи (рішення) при звільненні ОСОБА_1 обласною прокуратурою не видавалися (не приймалися) (а.с. 35).

Вважаючи свої права порушеними внаслідок невиплати їй при звільненні вихідної допомоги, ОСОБА_1 18.02.2025 звернулася до суду з позовом, одночасно подавши клопотання про поновлення строків звернення до суду.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд дійшов висновку про обґрунтованість клопотання позивача про поважність причин пропуску строку звернення до суду, у зв`язку з чим ухвалою від 05.03.2025 суд поновив ОСОБА_1 строк звернення до суду з цим позовом.

Оцінюючи під час судового розгляду справи підставність висновків суду про поновлення строку звернення до суду з позовом, суд враховує таке.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Водночас, строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів визначені статтею 233 КЗпП України.

До 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Проте, з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, стаття 233 КЗпП України, яка визначає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зазнала значних змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції з 19.07.2022) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відтак, після 19.07.2022 строк звернення до суду за вирішенням спору про стягнення належної працівнику заробітної плати обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23 сформулювала правовий висновок щодо застосування норм права, згідно з яким у взаєминах із державою в особі відповідних суб`єктів владних повноважень суд має застосовувати правило пріоритету правової норми за найбільш сприятливим тлумаченням для особи - суб`єкта приватного права (п. 82). Положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні над частиною п`ятою статті 122 КАС України (п. 83).

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, роботодавець має обов`язок письмово повідомити працівника про суми, нараховані та виплачені при його звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) в день їх виплати.

Порядок повідомлення працівника про розміри оплати праці, передбачено статтею 110 КЗпП України, за змістом якої при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

В ході судового розгляду справи судом не встановлено, що відповідач при звільненні позивача повідомляв працівника про розміри оплати праці відповідно до положень статей 110, 116 КЗпП України. Відповідачем таких доказів суду не надано та на їх наявність він не покликається.

Також суд враховує, що наказ про звільнення позивача від 16.07.2024 № 656к не містить відповідних відомостей про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати.

За таких обставин суд висновує, що позивач не була повідомлена про розмір виплачених їй сум заробітної плати при звільненні, у тому числі й в частині виплати спірної грошової допомоги.

Відповідні відомості відповідач надав лише на адвокатський запит листом від 07.02.2025 № 07-11-25, після чого позивач 18.02.2025 звернулася з позовом до суду про захист порушеного права, тобто у строк, встановлений ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Крім цього, матеріалами судової справи підтверджується, що в період часу після звільнення з роботи й до моменту звернення до суду з адміністративним позовом у позивача мав місце збіг складних життєвих обставин, а саме здійснення догляду за малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відповідно до довідок ЛКК про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді перебуває на відповідному обліку в закладі охорони здоров`я та потребує такого догляду; а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача (а.с. 13-19).

Сукупність наведених вище обставин та їх оцінка в розрізі проаналізованого вище правового регулювання підтверджує обґрунтованість висновку суду, викладеного в ухвалі від 05.03.2025, про поновлення позивачу строку звернення до суду з цим адміністративним позовом. Отже підстави для залишення позову без розгляду відсутні, а спір слід вирішувати по суті.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1697-VII)

Законом № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, а саме:

Прокурор звільняється з посади у разі:

1) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я;

2) порушення ним вимог щодо несумісності, передбачених статтею 18 цього Закону;

3) набрання законної сили судовим рішенням про притягнення прокурора до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією;

3-1) набрання законної сили рішенням суду про визнання активів прокурора або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави;

4) неможливості переведення на іншу посаду у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі;

5) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього;

6) припинення громадянства України або набуття громадянства іншої держави;

7) подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням;

8) неможливості подальшого перебування на тимчасово вакантній посаді;

9) ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури;

10) прийняття відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження, рішення про припинення спеціальної підготовки або рішення про неуспішне проходження спеціальної підготовки, а також у випадку, визначеному частиною третьою статті 33 цього Закону.

Крім підстав, передбачених пунктами 1-9 цієї частини, заступник Генерального прокурора звільняється з посади у разі порушення вимог Закону України "Про запобігання загрозам національній безпеці, пов`язаним із надмірним впливом осіб, які мають значну економічну та політичну вагу в суспільному житті (олігархів)" у частині подання, дотримання строків подання декларації про контакти.

Відповідач у відзиві ствердив, що юридичним фактом, що зумовило звільнення позивача на підставі п. 9 ст. 51 Закону № 1697-VII, було неуспішне проходження атестації.

Як встановлено судом з матеріалів справи, відповідно до наказу Рівненської обласної прокуратури від 16.07.2024 № 784к позивача звільнено із займаної посади із 17.07.2024 на підставі пп. 2 ч. 1 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі - Закон № 113-ІХ).

Підпунктом 2 частини першої пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ установлено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав, зокрема: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом № 113-ІХ статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 113-ІХ було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус; частину дев`яту статті 252 після слів дисциплінарної відповідальності та звільнення доповнено словами і цифрами а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Спірним у цій справі є питання наявності у позивача права на виплату вихідної допомоги при звільненні.

Суд зазначає, що законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему установлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівника, є стаття 44 КЗпП України.

Наказом Рівненської обласної прокуратури від 16.07.2024 № 784к, крім звільнення позивача, зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області провести остаточний розрахунок та виплату усіх належних позивачу виплат при звільненні.

Згідно з довідкою Рівненської обласної прокуратури № 21-75 від 26.05.2025 (а.с. 168) середньоденна заробітна плата позивача за травень, червень 2024 року (за два місяці до дати звільнення) становила 372,09 грн, середньомісячна заробітна плата 7999,94 грн.

На день звільнення позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Суд зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16, від 15.04.2021 у справі № 440/3166/20, від 22.07.2021у справі № 300/2000/20, від 28.02.2023 у справі №140/730/20.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

У відзиві відповідач покликається на те, що юридичним фактом, який зумовив звільнення позивача, є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження нею атестації, а тому безпідставним є застосування до спірних правовідносин статті 44 КЗпП України.

При цьому, вказує, що звільнення прокурорів, які не успішно пройшли атестацію, згідно з вимогами пп. 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX відбувається на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697 - тобто у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Суд відхиляє покликання відповідача на необхідність урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 31.01.2018 у справі №820/1119/16, з огляду на те, що у справі №820/1119/16 Верховний Суд дійшов висновку, оскільки прокурора звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання.

Однак, після набрання чинності Законом № 113-IX Верховний Суд, вирішуючи спори щодо виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури, змінив свою позицію з цього питання і неодноразово та послідовно її підтримав.

З огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, щодо необхідності застосування останньої правової позиції, застосуванню до спірних правовідносин підлягає саме та позиція, яка є останньою у цій категорії спорів.

В контексті спірних правовідносин суд зауважує, що внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

У зв`язку з чим суд дійшов висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України.

Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом в постанові від 24.10.2024 у справі № 620/4186/21.

Відтак, поведінка відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні є протиправною бездіяльністю.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні та відновленню шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі не менше середньомісячної заробітної плати.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до дня ухвалення судового рішення, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Суд звертає увагу на те, що у даному випадку вимога позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги до дня ухвалення судового рішення, є передчасною, оскільки правопорушення (невиплата вихідної допомоги при звільненні) є триваючим, а позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким буде день фактичного розрахунку.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які у даному випадку відсутні.

Враховуючи факт непроведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, суд позбавлений можливості стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, а тому вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Зважаючи на викладене, позов підлягає частковому задоволенню.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України суд враховує таке.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи результати судового розгляду справи, судові витрати позивача в частині сплаченого судового збору (за позовну вимогу про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку) розподілу не підлягають.

Щодо розподілу витрат на правничу допомогу суд зазначає таке.

Стаття 134 КАС України передбачає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2).

Частиною третьою статті 134 КАС України регламентовано, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

В позовній заяві та у відповіді на відзив позивач просить стягнути з відповідача нa її користь понесені та документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30000,00 грн.

У відзиві відповідач заперечив проти стягнення з нього витрат позивача на правничу допомогу.

До позовної заяви долучено договір про надання правничої допомоги №15/2025 від 13.02.2025 (а.с. 51-54) та ордер на надання правничої (правової) допомоги від 13.02.2025 серії АТ №1069063 (а.с. 50).

Крім того, позивачем надано попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат (а.с. 55), згідно з яким витрати позивача складають 30000,00 грн, з них: вартість надання консультації та розробка правової позиції - 5000,00 грн; пошук та вивчення судової практики 5000,00 грн; вартість адвокатського запиту 3000 грн; вартість складання позовної заяви 10000,00 грн; вартість підготовки відповіді на відзив 7000,00 грн.

Вказані суми відображені в Акті виконання робіт з надання правової допомоги від 13.02.2025 (а.с. 57), в довідці про сплату вартості правничої допомоги згідно з договором про надання правничої допомоги №15/2025 від 13.02.2025 та Додатку до Акту виконання робіт з надання правової допомоги від 13.02.2025 (а.с. 56).

За змістом вказаної довідки за домовленістю сторін, за вищевказані послуги узгоджено оплату в сумі 30000,00 грн. 13.02.2025 ОСОБА_1 оплачено адвокату Саюку Н.В. вартість надання правничої допомоги у справі за позовом до Рівненської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги в сумі 30000,00 грн. Вартість правової допомоги оплачена в повному обсязі. Довідка підписана адвокатом Саюком Н.В.

Суд зазначає, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, затрачений адвокатом час на надання правничої допомоги, суд дійшов висновку, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 30000,00 грн, є надмірною, неспівмірною із складністю справи та фактичним обсягом наданих адвокатом послуг, отже підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Відтак, враховуючи часткове задоволення позову, виходячи з критерію пропорційності, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 5000,00 грн, а саме - за надані послуги щодо підготовки позовної заяви з додатками. Решту витрат на правову допомогу повинен понести позивач.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Рівненської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.

Зобов`язати Рівненську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі не менше середньомісячної заробітної плати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Рівненської обласної прокуратури судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Рівненська обласна прокуратура (вул. 16 Липня, буд. 52,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 02910077)

Повний текст рішення складений 30 червня 2025 року

Суддя Н.О. Дорошенко