Справа № 826/14466/16
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 р. м. Чернівці Справа № 826/14466/16

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головне управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №69-1305 від 18 квітня 2016 року.

В обґрунтування протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення позивач посилався на те, що він зареєстрований у податковому органі як платник єдиного податку ІІІ групи та займається підприємницькою діяльністю за кодами КВЕД 95.22 Ремонт побутових приладів, домашнього і садового обладнання і 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Позивачу належить нежитлове приміщення, яке складається з чотирьох нежитлових кімнат, одну з яких він самостійно використовує для ведення підприємницької діяльності за кодом КВЕД 95.22. Інші три кімнати та хол цього ж нежитлового приміщення позивач упродовж 2016 року здавав в оренду третій особі на підставі договору оренди. Зазначено, що загальна площа нежитлового приміщення складає 52 кв.м і не перевищує площі, встановленої підпунктом 291.5.3 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України (до 300 квадратних метрів), що не позбавляє його можливості бути платником єдиного податку. Посилаючись на положення статті 297 Податкового кодексу України, позивач вважає, що він звільняється від сплати земельного податку, нарахованого йому оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, оскільки він є платником єдиного податку, у власності якого перебуває будівля чи її частина і які здаються в оренду в межах провадження господарської діяльності. Відповідно, на думку позивача, податковий орган не мав правових підстав для нарахування йому як платнику єдиного податку податкового зобов`язання із земельного податку за 2016 рік.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року (головуючий суддя Літвінова А.В.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; встановлено строк для подання заперечень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року закінчено підготовче провадження та призначено розгляд даної справи з викликом сторін у судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року, занесеною до журналу судового засідання, судом вирішено перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 липня 2017 року судом вирішено вийти із письмового провадження та призначено дану справу до судового розгляду у судовому засіданні.

На підставі розпорядження керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва №6979 від 11 жовтня 2017 року адміністративну справу №826/14466/16 передано на повторний автоматичний розподіл справ між суддями.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 травня 2019 року (головуючий суддя Донець В.А.) про здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до статей 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України за наявними в матеріалах судової справами доказами після спливу строків для подання заяв по суті, доказів; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року прийнято дану справу до свого провадження; роз`яснено учасникам справи, що розгляд цієї справи починається спочатку; визначено, що дана справа розглядатиметься за правилами спрощеного позовного провадження; встановлено строк для подання заяв по суті справи.

Після прийняття Чернівецьким окружним адміністративним судом даної справи до свого провадження від позивача не надходило жодних документів.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року замінено відповідача у даній справі - Державну податкову інспекцію у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві на його правонаступника - Головне управління ДПС у місті Києві (ЄДРПОУ ВП: 44116011).

Головне управління ДПС у м. Києві подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що згідно з положеннями статті 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному житловому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Положення цієї ж статті Податкового кодексу України пов`язували обов`язок зі сплати податку за земельні ділянки з фактом державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці (по 01 січня 2015 року) та з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (після 01 січня 2015 року). Оскільки позивач набув право власності на нежитлову будівлю у 2005 році, тобто до зміни правового регулювання щодо справляння земельного податку, встановленого статтею 287 Податкового кодексу України, то, відповідно, у нього виникає обов`язок зі сплати податку на земельну ділянку саме з моменту набуття права власності на такий об`єкт нерухомого майна. Обов`язок зі сплати цього податку продовжує існувати не зважаючи на зміну положень статті 287 Податкового кодексу України з 01 січня 2015 року. Також відповідач не погоджується з посиланнями позивача на положення статті 297 Податкового кодексу України, які передбачають звільнення від сплати земельного податку, оскільки вважає, що зміст наведеної статті вказує на те, що земельний податок не сплачується у разі, якщо особа суб`єкт господарювання, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, використовує належні їй на праві власності земельні ділянки у господарській діяльності. Натомість здавання в оренду власного нерухомого майна не доводить використання ділянки за її цільовим призначенням у господарській діяльності, оскільки об`єктом такої діяльності є саме об`єкт нерухомості, а не земельна ділянка. Позивачем, у свою чергу, не було доведено того, що ним отримувався оподатковуваний дохід від використання земельної ділянки. Відповідно, вважаючи правомірним нарахування позивачу податкового зобов`язання із земельного податку, визначеного оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

Клопотань про розгляд цієї справи за участю сторін з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання до суду не надходило.

Інших клопотань учасниками справи також не подано.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 14 вересня 2001 року зареєстрований як фізична особа-підприємець із здійсненням видів діяльності за кодами КВЕД: 95.22 Ремонт побутових приладів, домашнього та садового обладнання (основний), 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Згідно зі свідоцтвом платника єдиного податку від 19 квітня 2012 року серії А№129911 ОСОБА_1 є платником єдиного податку з 01 січня 2012 року за ставкою 5% (третя група).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 на праві власності належать нежилі приміщення №5 другого поверху загальною площею 56,3 кв. м, в тому числі: приміщення 1 площа 6,1 кв. м, приміщення 2 площа 12,4 кв. м, приміщення 3 площа 18,0 кв. м, приміщення 4 площа 10,2 кв. м, приміщення 5 площа 9,6 кв. м. Загальна площа приміщень складає 6/100 частин від нежилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить йому на підставі Договору купівлі-продажу приміщення шляхом викупу від 12 жовтня 2005 року та зареєстровано в Комунальному підприємстві Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за №1050-П. Відповідно до Договору купівлі-продажу приміщення шляхом викупу загальна площа приміщення по вул. Бальзака, 60, складає 56,3 кв. м. Відповідно до інформації, отриманої від Комунального підприємства «Ватутінськінвестбуд» загальна площа земельної ділянки складає 1653,38 кв. м.

01 листопада 2013 року між позивачем («Орендодавець») та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дикою Ю.В. («Орендар») було укладено договір оренди нежитлового приміщення №1/11-Н, відповідно до якого Орендодавець передає Орендарю в оренду нерухоме майно за визначену Сторонами плату і на встановлений строк. Об`єктом, що передається в оренду за цим Договором, є нежитлове приміщення, яке розташоване на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 . Нежитлове приміщення, яке передається в оренду за цим Договором, складається з 3-х кімнат та частини холу, загальною площею 40 кв. м, а саме: 1-ша кімната площею 9,6 кв. м, 2-га кімната площею 10,2 кв. м, 3-тя кімната площею 18 кв. м та хол 2,2 кв. м (загальна площа холу 6 кв. м). Об`єкт належить Орендодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно із змістом указаного договору такий діяв строком до 31 вересня 2014 року. Водночас після закінчення строку його дії Орендар мав переважне право на укладення нового договору оренди Об`єкта перед третіми особами у разі прийняття Орендодавцем рішення про передачу Об`єкта в оренду.

Як вбачається з матеріалів справи, строк дії договору оренди нежитлового приміщення №1/11-Н від 01 листопада 2013 року неодноразово продовжувався, що підтверджується додатковими угодами №1 від 01 жовтня 2014 року, №2 від 01 вересня 2015 року, №3 від 06 липня 2016 року.

18 квітня 2016 року ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №69-1305, яким ОСОБА_1 нараховано суму земельного податку з фізичних осіб у сумі 12715,25 грн.

Згідно з розрахунком податкового зобов`язанням по сплаті земельного податку на 2016 рік такий визначено відносно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . За основу нарахованого податку взято частину земельної ділянки площею 0,00992 га, базова вартість одного квадратного метра становить 892,40 грн/кв. м. Тариф податку за 1 га становить 1281779, грн/га.

Відповідно, сума земельного податку за 2016 рік становила 12715,25 грн (0,00992 га х 1281779, грн/га).

Вказане вище податкове повідомлення-рішення отримано позивачем 06 червня 2016 року та було оскаржено ним в адміністративному порядку до Головного управління ДФС у м. Києві.

Головним управлінням ДФС у м. Києві залишено скаргу ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з порушенням строків оскарження.

За таких обставин, не погоджуючись із рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з цим позовом.

В подальшому, як свідчать матеріали даної справи, позивачем було подано до Окружного адміністративного суду м. Києва заяву про зміну позовних вимог, в якій, окрім податкового повідомлення-рішення №69-1305 від 18 квітня 2016 року, він просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1 від 26 квітня 2017 року.

Водночас судом установлено, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень податкове повідомлення-рішення №1 від 26 квітня 2017 року було предметом оскарження в адміністративній справі №826/13766/17.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року, адміністративний позов задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 26.04.2017 №1, прийняте Головним управлінням ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, код ЄДР: 39439980).

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №826/13766/17 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 3 серпня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі №826/13766/17.

Отже, з наведеного вбачається факт скасування в судовому порядку податкового повідомлення-рішення №1 від 26 квітня 2017 року, яке позивач просив суд скасувати згідно змісту заяви про зміну позовних вимог у цій справі №826/14466/16.

Відтак, у межах даних спірних правовідносин підлягає дослідженню питання законності лише щодо винесеного відносно позивача податкового повідомлення-рішення №69-1305 від 18 квітня 2016 року.

Вирішуючи цей спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року №2755-VI.

Згідно з пунктом 269.1 статті 269 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Статтею 270 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

При цьому положеннями пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно з пунктом 287.2 статті 287 Податкового кодексу України облік фізичних осіб - платників податку і нарахування відповідних сум проводяться щороку до 1 травня.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Згідно з пунктом 287.8 статті 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Пунктом 286.1 статті 286 Податкового кодексу України визначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Абзацом 1 пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.42 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України закріплено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу). Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (підпункт 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника чи землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Так, відповідно до частин першої, третьої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

Згідно з положеннями статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, і такі права оформляються відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні правила переходу права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, регламентовані і статтею 377 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення).

При цьому відповідно до статті 378 Цивільного кодексу України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Отже, фізична особа власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

При цьому в розумінні наведених вище норм обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй прав, які стосуються, зокрема, набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Між тим, як установлено пунктом 269.2 статті 269 Податкового кодексу України, особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Так, відповідно до пункту 291.2 статті 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Підпункт 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України передбачає, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Таким чином особа, яка придбала будівлю, має сплачувати земельний податок на загальних підставах за земельну ділянку, на якій розташовано таку будівлю (з урахуванням прибудинкової території), з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. При цьому обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй прав, у разі набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.

У значенні наведених вище положень законодавства спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Водночас, можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Поряд з цим, правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

При цьому, надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов`язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 14 травня 2020 року у справі №826/13115/16.

Між тим, як зазначалось вище, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (підпункт 271.1 статті 271 Податкового кодексу України), а підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 Податкового кодексу України).

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (пункт 271.2 статті 271 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 274.1 статті 274 Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Відповідно до частини першої статті 193 Земельного кодексу України Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Згідно зі статтею 194 Земельного кодексу України призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру регламентований статтею 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), згідно якої відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі:

- витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру;

- довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру;

- викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану);

- копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Користування відомостями Державного земельного кадастру може також здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.

Доступ до Державного земельного кадастру в режимі читання надається органам державної влади, органам місцевого самоврядування, органам і підрозділам Служби безпеки України, що здійснюють контррозвідувальну діяльність та боротьбу з тероризмом, банкам та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки, сформований як викопіювання з кадастрової карти (плану) території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку є обов`язковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки (крім складення заповітів).

Для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.

На отримання відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку мають право, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування для реалізації своїх повноважень, визначених законом.

Витяг з Державного земельного кадастру підписується Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування, нотаріусом та посвідчується його печаткою.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Підпунктом 14 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) визначено, що значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у цьому пункті, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.

Водночас суд зауважує, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень у ході судового розгляду даної справи не доведено жодним чином того, що на виконання положень пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України при розрахунку спірного земельного податку за 2016 року ним брались до уваги документально підтверджені відомості з Державного земельного кадастру (дані технічної документації) відносно земельної ділянки, стосовно якої нараховано земельний податок.

Водночас зміст розрахунку податкового зобов`язання по сплаті земельного податку на 2016 рік свідчить про те, що сума податкового зобов`язання за земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Бальзака, 60, розраховувалась виходячи з таких показників: пропорційна частка земельної ділянки площа земельної ділянки 0,00992 га; економіко-планувальна зона (рішення Київської міської ради від 03 липня 2014 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Києва») 587; базова вартість 1 кв. м землі 892,4 грн/кв. м; коефіцієнт на функціональне використання землі - 2,5; локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки в межах економіко-планувальної зони 1,07; коефіцієнт індексації грошової оцінки (постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 р. №783, лист Держ.Агенства ЗРУ від 14.01.2015 р. №6-28-0.22-215/2-15 та ст. 289 Кодексу) 1,249; коефіцієнт індексації грошової оцінки (постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 р. №783, лист Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 р. №6-28-0.22-201/2-16 та ст. 289 Кодексу) 1,433; ставка податку (з урахуванням пункту 5.6 Положення «Про плату за землю в місті Києві», затвердженого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 року №242/5629 (в редакції рішення КМР від 28.01.2015 №58/923 зі змінами та доповненнями) 3%.

В контексті наведеного суд зауважує, що особливістю адміністративного судочинства, порівняно з іншими видами судочинства, є обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Однак у ході судового розгляду справи відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано до суду жодних належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження правомірності нарахування позивачу грошового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за податковий період 2016 року саме у розмірі 12715,25 грн. Жодних доказів установлення зазначених вище показників та коефіцієнтів саме у таких розмірах (одиницях), які брались податковим органом до уваги при визначенні спірного земельного податку, у тому числі й документів, на які містяться посилання у розрахунку податкового зобов`язання по сплаті земельного податку на 2016 рік, відповідач суду також не надав.

У свою чергу не подання до суду документально підтверджених відомостей з Державного земельного кадастру відносно земельної ділянки, стосовно якої нараховано земельний податок, унеможливлює достовірно встановити особу власника такої земельної ділянки, на якій розташовано нежитлова будівля з належними на праві власності позивачу нежитловими приміщеннями.

Крім цього суд звертає увагу на те, що у розрахунку податкового зобов`язання по сплаті земельного податку на 2016 рік, листі Головного управління ДФС у м. Києві від 03 серпня 2016 року №3024/8/26-52-13-05-28, а також у відзиві на позовну заяву відповідач, вказуючи про розмір ставки спірного податку саме у розмірі 3%, посилається на пункт 5.6 Положення «Про плату за землю в місті Києві», затвердженого рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 року №242/5629 (в редакції рішення КМР від 28.01.2015 №58/923 зі змінами та доповненнями).

Разом з цим судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року у справі №826/10434/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року та постановою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року, пункт 5.6. Додатку 3 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 року №242/5629 був визнаний незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили.

У даних спірних відносинах відповідачем не доведено обґрунтованості розрахунку суми земельного податку з фізичних осіб за податковий період 2016 року, визначеного оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням.

При цьому суд наголошує, що за приписами статті 19 Конституції України суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Отже, перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені законом, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень.

Тому, суд визнає протиправним та скасовує оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення №69-1305 від 18 квітня 2016 року.

Згідно змісту частин першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість відповідач не довів правомірність оскаржуваного рішення.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, а згідно наявної у справі квитанції від 14 вересня 2016 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 551 грн 21 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до - Головне управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 18 квітня 2016 року №69-1305.

Стягнути з Головного управління ДПС у місті Києві за рахунок його бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 551 грн 21 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 30 червня 2025 року.

Повне найменування учасників справи: позивач фізична особи-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ); відповідач - Головне управління ДПС у місті Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, ).

Суддя О.П. Лелюк