Справа № 640/3192/21
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2025-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 р. № 640/3192/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Волошина Д.А.,

за участю секретаря судового засідання - Литвиненко А.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів - Крупської К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Десятої кадрової комісії з атестації прокурорів, Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому, з урахуванням ухвали про об`єднання від 08.04.2021, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Київської міської прокуратури №361к від 04.03.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Київської місцевої прокуратури №5 міста Києва та з органів прокуратури;

- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури України на посаді прокурора Оболонської окружної прокуратури міста Києва з 15.03.2021;

- стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу;

- визнати протиправним та скасувати рішення Десятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 14.01.2021 про неуспішне проходження атестації прокурором ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила про протиправність наказу керівника Київської міської прокуратури №361к від 04.03.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Київської місцевої прокуратури №5 міста Києва та з органів прокуратури та про протиправність рішення Десятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 14.01.2021 про неуспішне проходження атестації прокурором ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.02.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.04.2021 об`єднано до спільного розгляду і вирішення адміністративні справи №640/3192/21 та № 640/8300/21. Присвоєно об`єднаним справам загальний № 640/3192/21.

На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, Київським окружним адміністративним судом направлено адміністративну справу №640/3192/21 за позовом ОСОБА_1 до Десятої кадрової комісії з атестації прокурорів, Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - до Харківського окружного адміністративного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2025 дана справа передана на розгляд судді.

Ухвалою від 24.02.2025 прийнято адміністративну справу до розгляду. Розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного провадження. Запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання копії ухвали про прийняття справи до розгляду подати до суду відзив на адміністративний позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.

Ухвалою від 13.03.2025 клопотання відповідача про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження задоволено. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 31 березня 2025 року о 10:30 год.

Протокольною ухвалою від 31.03.2025 було відкладено підготовче судове засідання на 14.04.2025 о 10:30 год.

Ухвалою від 14.04.2025 відкладено підготовче засідання по справі на 24.04.2025 об 11:30 год, у зв`язку з неприбуттям сторін у підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою від 14.04.2025 оголошено перерву в підготовчому засіданні до 13.05.2025 о 11:30 год.

Протокольною ухвалою від 13.05.2025 продовжено підготовче засідання на 30 календарних дній, оголошено перерву в судовому засіданні до 29.05.2025 12:00 год.

Протокольною ухвалою від 29.05.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 16.06.2025 11:30 год.

Протокольною ухвалою від 16.06.2025 надано час позивачу для підготовки до судових дебатів. У судовому засідання оголошено перерву до 18.06.2025 о 10:30 год.

У судове засідання, призначене на 18.06.2025 о 10:30 год, прибули позивач та представник відповідачів.

Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідачів, Офісу Генерального прокурора та Київської міської прокуратури, заперечила проти позовних вимог, зазначила про їх безпідставність та просила залишити позов без задоволення.

Також, під час розгляду справи від відповідачів надійшли відзиви на позовну заяву, в яких викладено заперечення проти позову, з зазначенням про правомірність оскаржуваних у даній справі рішення та наказу.

Відповідач, Десята кадрова комісія з атестації прокурорів, у судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Під час розгляду справи позивач подала до суду відповідь на відзив, у якій фактично підтримала свою позицію, викладену в позовній заяві, просила позов задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, встановив наступне.

Позивач працювала в органах прокуратури з лютого 2012 року, що вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами.

14.01.2021 відбулося засідання Десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур, на якому позивач проходила співбесіду, за результатами якої комісією було прийнято рішення № 2 про неуспішне проходження прокурором атестації.

Підставою для ухвалення спірного рішення про неуспішне проходження позивачем атестації стала наявність у Десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора ОСОБА_1 критерію доброчесності в частині систематичного порушення п. 2.1ґ Правил дорожнього руху України - керування транспортними засобами без чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ОСЦПВВНТЗ), що підтверджено адміністративним протоколом, та відсутністю оформлених полісів на два автомобілі, що належать позивачу марки Lexus» та марки «BMW».

У подальшому, на підставі рішення Десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 2 від 14.01.2021, наказом Київської міської прокуратури № 361к від 04.03.2021 звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Київської місцевої прокуратури № 5 міста Києва, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Не погодившись з рішенням Десятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 14.01.2021 про неуспішне проходження атестації прокурором ОСОБА_1 та відповідним наказом керівника Київської міської прокуратури №361к від 04.03.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Київської місцевої прокуратури №5 міста Києва та з органів прокуратури, позивач звернулася до суду з даним позовом задля скасування спірних актів суб`єктів владних повноважень у судовому порядку.

Також, позивач, вважаючи протиправними зазначені вище наказ та рішення відповідачів, заявила позовні вимоги про поновлення її в органах прокуратури України на посаді прокурора Оболонської окружної прокуратури міста Києва з 15.03.2021 та стягнення з Київської міської прокуратури на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.

Процедура атестації прокурорів передбачена Порядком проходження прокурорами атестації № 221, затвердженим наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221. Розділом IV цього Порядку регламентовано проведення співбесіди як етапу атестації, під час якої кадрова комісія з`ясовує відповідність прокурора вимогам професійної компетентності, етики та доброчесності. Згідно з пунктом 9 розділу IV, кадрові комісії наділені правом ухвалення рішення за результатами співбесіди.

Порядок роботи кадрових комісій №233, на який також посилається сторона відповідача, встановлює, що під час проведення співбесіди комісія враховує всю наявну інформацію про прокурора, у тому числі отриману з державних органів: НАЗК, НАБУ, ДБР, Рада прокурорів України тощо.

Закон №113-IX (пункти 7, 9, 11, 12, 15, 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення») розширює повноваження кадрових комісій щодо доступу до інформації про прокурорів та надає їм можливість використовувати таку інформацію для формування обґрунтованого висновку щодо доброчесності чи її відсутності.

Верховний Суд України неодноразово розглядав подібні справи. Так, у постановах від 20.07.2022 (№640/1083/20), 22.09.2022 (№200/7541/20-а), 03.11.2022 (№600/1450/20-а) та 28.11.2024 (№400/3003/21), суд підкреслив, що рішення кадрової комісії підлягають судовому контролю, проте не щодо змісту самої дискреції, а виключно щодо дотримання принципів законності, обґрунтованості та мотивованості.

Також Верховний Суд у вказаних постановах висловлював правову позицію щодо застосування пунктів 7, 9, 11, 12, 15, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ в аспекті дискреційних повноважень кадрових комісій (в рамках атестації прокурорів) і меж судового контролю у справах про оскарження рішень останніх за наслідками третього етапу атестації (співбесіди), щодо обґрунтованості і вмотивованості рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації як необхідної умови його відповідності критеріям, визначеним статтею 2 КАС України, а також, що рішення цього органу [кадрової комісії] можуть піддаватися судовому контролю, що аж ніяк не заперечує й не протирічить його дискреційним повноваженням під час атестування прокурорів й ухвалення за наслідками цієї процедури відповідних рішень.

Оскільки предметом атестації є оцінка професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора (пункт 5 розділу I Порядку №221), а рішення про неуспішне проходження прокурором атестації приймається кадровою комісією саме з підстав невідповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, то Верховний Суд у вищезазначених постановах наголошував на тому, що суди мають повноваження оцінювати рішення кадрових комісій про неуспішне проходження атестації.

Відповідно до пункту 15 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX для проведення співбесіди кадрові комісії вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі інформацію про:

1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів та їх результати;

2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг;

3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора;

4) зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Вказана інформація необхідна для цілей атестації прокурора може бути покладена в основу матеріалів атестаційної справи відповідно до Порядку №233.

Рішення кадрової комісії відповідно до Закону №113-IX та Порядку №221, Порядку №233 приймається з урахуванням інформації та відомостей щодо прокурора, у тому числі, його декларацій за попередні роки, що підлягає оцінці комісією.

Відповідно до пунктів 14-16 розділу IV Порядку № 221 члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Так, судом встановлено, що 14.01.2021 відбулося засідання Десятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), на якому членами комісії досліджено та обговорено матеріали атестації позивача, а також отримано пояснення по суті заданих питань.

За результатами голосування, враховуючи результати проведення співбесіди та з`ясування обставин, які свідчать про невідповідність прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, комісією було ухвалено рішення № 2 від 14.01.2021 «Про неуспішне проходження прокурором атестації». (136-141 т. 1)

Відповідно до спірного рішення встановлено, що в кадрової комісії під час проведення з позивачем співбесіди виникли обґрунтовані сумніви щодо відповідності прокурора ОСОБА_1 (позивача) критерію доброчесності в частині систематичного порушення п. 2.1ґ Правил дорожнього руху України, а саме щодо керування транспортними засобами (автомобілем марки «Lexus» д.н.з НОМЕР_1 дві останні літери не були повідомлені прокурором у ході співбесіди, та автомобілем марки «BMW» д.н.з. НОМЕР_2 ), не маючи при собі поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі за текстом ОСЦПВВНТЗ), за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Під час співбесіди комісія, встановивши зазначені порушення, неодноразово надавала позивачу можливість пояснити даний факт щодо використання зазначених транспортних засобів та керування ними без наявності поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Щодо автомобіля марки «Lexus» д.н.з НОМЕР_1 дві останні літери не були повідомлені прокурором у ході співбесіди, позивач під час співбесіди повідомила, що вона в рідких випадках використовує зазначений автомобіль, який належить її свекру, що перебуває на пенсії. Позивач повідомила комісії, що не володіє інформацією щодо наявності полісу ОСЦПВВНТЗ на цей автомобіль, а пізніше доповнила, що зі слів свекра, дія такого поліса наразі скінчилася, але коли саме повідомити не змогла. З поміж іншого, позивач надала пояснення, що користуючись цим автомобілем, не знала про наявність або відсутність полісу ОСЦПВВНТЗ на нього та ніколи не мала його у своєму розпорядженні. Вказала, що вона та її чоловік, зі слів теж працівник органів прокуратури, іноді беруть цей автомобіль для власних потреб. На питання, чи цікавиться вона наявністю полісу ОСЦПВВНТЗ, маючи намір використовувати транспортні засоби, позивач, ухиляючись відповіді не надала.

Щодо автомобіля марки «BMW», під час співбесіди прокурор ОСОБА_1 не змогла надати кадровій комісії інформацію щодо державного номерного знаку, а пізніше зазначила д.н.з. НОМЕР_2 , який є майже ідентичним автомобілю марки «Lexus», який належить її свекру. Також вказала, що на цей транспортний засіб вона особисто не оформляла поліс ОСЦПВВНТЗ, його не мала, зі слів «можливо чоловік займався», у подальшому додавши, що «чоловік оформлював, він є діючим». Отож, як вбачається, прокурор ОСОБА_1 користується транспортними засобами без оформленого полісу ОСЦПВВНТЗ, систематично порушуючи п. 2.1г Правил дорожнього руху України, за що 19 лютого 2020 року була притягнута до адміністративної відповідальності.

Будь-яких відомостей чи підтверджуючих документів щодо наявності полісів ОСЦПВВНТЗ, згідно яких вищевказані автомобілі, якими користується прокурор ОСОБА_1 , були б оформленими у період часу: щодо автомобіля марки «BMW» з дати набуття у власність, тобто з 30 серпня 2018 року на день проведення співбесіди, 14 січня 2021 року; щодо автомобіля марки «Lexus» з лютого 2020 року по день проведення співбесіди, 14 січня 2021 року, кадровій комісії надано не було.

Отже, комісією було встановлено, що прокурор ОСОБА_1 , знаючи про вимоги ПДР України щодо необхідності оформлення полісів ОСЦПВВНТЗ на автомобілі, які вона використовує, усвідомлюючи вид та міру адміністративної відповідальності систематично та свідомо допускала такі порушення, що можуть спричинити наслідки для третіх осіб.

До суду відповідних полісів ОСЦПВВНТЗ на автомобілі, що використовувалися позивачем, також не подано.

Під час судового розгляду даної справи позивач надала суду пояснення щодо користування зазначеними вище транспортними засобами.

Щодо автомобіля марки «Lexus» позивач повідомила, що зазначеним автомобілем вона користувалася лише один раз, тому не цікавилася фактом наявності чи відсутності оформленого полісу ОСЦПВВНТЗ.

Судом не приймається до уваги зазначене твердження позивача, оскільки факт відсутності зазначеного полісу ОСЦПВВНТЗ на автомобіль марки «Lexus» та притягнення позивача до адміністративної відповідальності було встановлено внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі позивача. Правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності було підтверджено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.05.2020 у справі № 756/4200/20, що набрало законної сили 25.06.2020.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Окрім того, за поясненнями позивача, наданими кадровій комісії, позивач не один раз використовувала зазначений автомобіль марки «Lexus», який належить її свекру.

Щодо автомобіля марки «BMW» під час судового розгляду справи позивач повідомила суду, що оформлення полісу ОСЦПВВНТЗ на автомобіль марки «BMW» нею не здійснювався, оскільки зазначений автомобіль був придбаний на аукціоні в США із суттєвими недоліками, під час купівлі зазначене авто перебувало в неробочому стані, а саме не працював двигун, а сам автомобіль мав зовнішні пошкодження, що передбачали заміну задньої дверки багажника, а також лобового скла, у зв`язку з чим автомобіль перебував у ремонті. Зазначене, за доводами позивача, унеможливлювало оформлення полісу ОСЦПВВНТЗ на автомобіль марки «BMW».

На підтвердження цього позивач надала до суду роздруківки фотознімків, з яких вбачається наявність пошкоджень на автомобілі марки «BMW».

При цьому, суд звертає увагу, що кадровій комісії під час співбесіди позивач повідомляла, що на транспортний засіб марки «BMW» вона особисто не оформлювала поліс ОСЦПВВНТЗ, зі слів «можливо чоловік займався», у подальшому додавши, що «чоловік оформлював, він є діючим».

Факту надання зазначених пояснень комісії позивачем під час судового розгляду не спростовано.

Так, пояснення, надані позивачем суду в судовому засіданні, суперечать поясненням, що надавалися позивачем комісії під час співбесіди, та такі пояснення не підтверджені жодними належними доказами.

Більш того, під час розгляду справи судом встановлено, що автомобіль марки «BMW» має державний номерний знак НОМЕР_2 , який є майже ідентичним автомобілю марки «Lexus». Зазначений автомобіль зареєстрований за позивачем у 2018 році.

Відповідно до пункту 3 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (в редакції, чинній на момент реєстрації позивачем транспортного засобу), державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.

Згідно пункту 8 зазначеного Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують , зокрема, правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Суд зазначає, що факт реєстрації автомобіля та видача автомобілю державного номерного знаку свідчить, що після привезення з-за кордону пошкодженого автомобіля, останній був відновлений, на підставі чого була здійснена його реєстрація, що суперечить доводам позивача про те, що автомобіль марки «ВMW», що їй належить, є пошкодженим, не відновлювався та не експлуатувався з 2018 року.

Тим більше, судом встановлено, що під час співбесіди позивач не повідомляла кадровій комісії про перебування зазначеного автомобіля в ремонті, а зазначала протирічиві доводи щодо оформлення полісу ОСЦПВВНТЗ на зазначений автомобіль, врешті решт, зазначивши про його оформлення її чоловіком та про те, що поліс є чинним.

Отже, під час судового розгляду судом було встановлено, що позивач змінила свої пояснення щодо спірних питань про оформлення полісу ОСЦПВВНТЗ; позивач під час співбесіди та під час надання пояснень у суді неодноразово змінювала свою позицію та подавала неповні або суперечливі пояснення як комісії, так і суду, в тому числі, щодо оформлення полісу ОСЦПВВНТЗ на належні їй автомобілі, які суперечать фактичним обставинам справи.

Вказані обставини створюють обґрунтовані сумніви щодо доброчесності прокурора, що й було встановлено кадровою комісією під час співбесіди з позивачем та що відображено в оскаржуваному рішенні.

Суд зазначає, що відповідно до статті 3 Закону України «Про прокуратуру», прокурори повинні дотримуватись вимог професійної етики. Стаття 19 цього ж Закону встановлює обов`язок неухильно додержуватись Присяги та не допускати дій, що дискредитують органи прокуратури.

Авторитет та довіра до органів прокуратури формуються залежно від персонального складу осіб, які обіймають посади прокурорів та формують корпус органів прокуратури.

Статтею 3 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженого всеукраїнською конференцією працівників прокуратури від 27 квітня 2017 року, визначено, що правову основу регулювання відносин у сфері професійної етики поведінки прокурорів становлять Конституція України, Закони України «Про прокуратуру», «Про захист суспільної моралі», «Про запобігання корупції», «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та інше законодавство, що стосується діяльності органів прокуратури, накази Генерального прокурора тощо, тому знання вимог антикорупційного законодавства, з питань етичної поведінки запобігання та врегулювання конфліктів інтересів, інших встановлених Законом України «Про запобігання корупції» вимог, обмежень та заборон має свідчити про достатню професійну компетентність відповідного прокурора.

Також Кодексом професійної етики та поведінки прокурорів передбачено, що прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність (стаття 11); при виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури (стаття 16); прокурор має суворо дотримуватися обмежень, передбачених антикорупційним законодавство, не допускати будь-яких проявів, які можуть створити враження корупційних (стаття 19).

Статтею 19 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор зобов`язаний неухильно додержуватися Присяги прокурора, правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Відповідно до статті 18 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів працівнику прокуратури слід не допускати дій і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс.

Відповідно до пунктів 1, 3 Керівних принципів, що стосуються державних обвинувачів, які прийнято восьмим Конгресом Організації об`єднаних націй з попередження злочинності та поводження з правопорушниками (Гавана, Куба, 27 серпня - 07 вересня 1990 року), особи, відібрані для здійснення судового переслідування, повинні мати високі моральні якості та здібності, а також відповідну підготовку та кваліфікацію. Особи, які здійснюють судове переслідування, будучи найважливішими представниками системи здійснення кримінального правосуддя, завжди зберігають честь та гідність своєї професії.

Відповідно до пункту 39 Бордоської декларації «Судді та прокурори в демократичному суспільстві» прокурорами мають бути особи з високими моральними якостями, з належними професійними та організаційними здібностями. Через характер повноважень, на виконання яких прокурори свідомо погодились, вони є постійно відкриті для публічної критики, і тому повинні самостійно запровадити для себе, без упередженості та відповідно до закону, обмеження стосовно права обговорювати справи, які вони ведуть. Будучи головними суб`єктами здійснення правосуддя, вони мають повсякчасно підтримувати честь і гідність своєї професії та в усіх ситуація поводитися гідно обійманої посади.

У Європейських керівних принципах з етики і поведінки для прокурорів («Будапештські керівні принципи»), прийнятих на 6-й конференції Генеральних прокурорів Європи у Будапешті 31 травня 2005 року, відзначено, що прокурори відіграють ключову роль у системі кримінальної юстиції, і повинні твердо дотримуватися професійних стандартів та підтримувати честь і гідність своєї професії; відповідати найвищим стандартам чесності і піклування, прокурори не повинні компрометувати своїми вчинками в приватному житті такі позитивні якості співробітників органів прокуратури, як чесність, справедливість і неупередженість.

Аналогічні положення викладені у Стандартах професійної відповідальності та викладення основних прав і обов`язків прокурорів, прийнятих Міжнародною асоціацією прокурорів 21 квітня 1999 року.

Отже, до прокурора висунуто ряд вимог, які необхідно дотримуватися як в повсякденному особистому житті, так і в професійній сфері.

Дотримання таких вимог позивачем як прокурором відділу прокуратури, було предметом перевірки кадровою комісією під час проведення співбесіди.

Сукупність усіх викладених у оскаржуваному рішенні обставин свідчить про обґрунтованість сумнівів членів кадрової комісії щодо відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності.

Оцінка професійної етики та доброчесності прокурора, відповідно до пункту 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, - це суб`єктивне відображення інформації про прокурора, отриманої в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКП, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади, через яку може виникнути обґрунтований сумнів щодо доброчесності першого.

Отже, суд зазначає, що завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його відповідності вимогам професійної етики і доброчесності прокурора.

Вказані обґрунтовані сумніви можуть виникати у тих випадках, коли наявні підстави вважати, що дії (бездіяльність) прокурора свідчать про його невідповідність критеріям навіть за відсутності щодо таких дій (бездіяльності) офіційного рішення уповноважених посадових осіб чи органів державної влади (або у випадку прийняття рішення на користь прокурора, якщо є сумніви щодо об`єктивності такого рішення).

Визначення відповідності або невідповідності прокурора встановленим критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушенню вимог професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявності яких самих по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної етики чи доброчесності).

Критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль прокуратура відіграє у становленні правової держави, особливо з урахуванням зміни її статусу у результаті конституційних змін. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу прокурорів, запорукою формування довіри народу до прокурорів та органів прокуратури в цілому.

Доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності прокурорів, які віднесені до української системи правосуддя, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах чесності у способі власного життя та виконанні своїх професійних обов`язків.

Авторитет та довіра до органів прокуратури формуються залежно від персонального складу осіб, які обіймають посади прокурорів та формують корпус органів прокуратури.

Легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів умисного порушення норм прокурорської етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до органів прокуратури як складової органів правосуддя, а також допущення поведінки, що підриває авторитет правосуддя.

Отже, кадровою комісією було встановлено систематичне нехтування (протягом трьох років) позивачем приписів закону щодо обов`язку оформлення полісу (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на належні їй автомобілі або на автомобілі, що знаходилися в її користуванні.

Доказів, що спростовують зазначені обставини позивачем до суду не подано.

Таким чином, з урахуванням встановлених та досліджених фактів, сумніви кадрової комісії щодо відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності є обґрунтованими.

Відсутність у законі визначення поняття «доброчесність», яке використовується у процедурі атестації прокурорів, не звільняє суб`єктів правовідносин використовувати його в процесі правозастосування та під впливом як змісту (суті) зовнішніх поведінкових факторів, так і через їхнє зіставлення з якостями, чеснотами чи властивостями, під якими в моральному, етичному, соціально-правовому, світоглядному та іншому сенсах розуміється (сприймається) поняття доброчесність, пояснити і мотивувати за якими ознаками той чи інший прокурор не може бути віднесений до доброчесних.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі №600/1450/20-а та в постанові Верховного суду від 28.11.2024 у справі № 400/3003/21 та враховується судом при розгляді даної справи.

Так, сукупність встановлених судом фактів підтверджує наявність обґрунтованих сумнівів у доброчесності прокурора ОСОБА_1 .

Суд звертає увагу, що відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 25.06.2020 по справі №520/2261/19 визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень, довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем у позовній заяві вказані лише загальні доводи щодо помилковості обставин, викладених відповідачем в оскаржуваному рішенні про неуспішне проходження атестації, однак жодних доказів, що спростовують висновки відповідача, позивачем не надано.

Доводи позивача, викладені в позовній заяві щодо неправомірності оскаржуваних у даній справі наказу керівника Київської міської прокуратури № 361к від 04.03.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Київської місцевої прокуратури № 5 міста Києва та з органів прокуратури та рішення Десятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 14.01.2021 про неуспішне проходження атестації прокурором ОСОБА_1 , не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, на підставі наявних доказів.

При цьому, суд зазначає, що в оскаржуваному рішенні № 2 кадрова комісія вказала підстави для висновку про невідповідність прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, тому, з огляду на вказане, ухвалене Дев`ятою кадровою комісією за результатами проведення співбесіди з позивачем рішення № 2 від 14.01.2021 про неуспішне проходження атестації не суперечить вимогам чинного законодавства, а отже таке рішення відповідає вимогам, визначеним статтею 2 КАС України.

Як наслідок, під час розгляду справи судом не встановлено протиправності оскаржуваного наказу керівника Київської міської прокуратури №361к від 04.03.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Київської місцевої прокуратури №5 міста Києва та з органів прокуратури, прийнятого на підставі вищезазначеного рішення.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу в судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, позивачем не надано до суду належних доказів щодо неправомірності оскаржуваних у даній справі рішення та наказу відповідачів або порушення відповідачами процедури їх прийняття. Судом таких обставин також не встановлено.

Дослідивши обставини справи та подані сторонами документи, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог позивача без задоволення.

Повний текст рішення складено з урахуванням перебування судді у відпустці 27.06.2025.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Десятої кадрової комісії з атестації прокурорів (вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011), Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011, ), Київської міської прокуратури (вул. Предславинська, буд. 45/9, м. Київ, 03150, ) про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30 червня 2025 року.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН