Справа № 340/1584/25
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2025 року м. Дніпросправа № 340/1584/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року

у адміністративній справі №340/1584/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій повернуто позивачу з роз`ясненням про наявність права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Зазначена ухвала суду першої інстанції оскаржена в апеляційному порядку позивачем з підстав порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати ухвалу про залишення позову без розгляду, а справу направити до Кіровоградського окружного адміністративного суду для продовження її розгляду.

На обґрунтування незаконності ухвали суду першої інстанції про повернення позову ОСОБА_1 посилається як на положення ч.1 і ч.5 ст.122 КАСУ, ч.1, ч. 2 ст. 233 КЗпП України і Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені зміни до КЗпП України та які поширюють свою дію тільки на ті правовідносини, що виникли та існують після набрання ним чинності, тобто з 19 липня 2022 року, так і на положення ст.58 Конституції України і рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, та на неодноразово висловлену позицію Верховного Суду по даній категорії справ з приводу перерахунку та виплати грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) за період після 19.07.2022, в яких має враховуватися редакція норми частини першої статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, і перебіг строку звернення до суду слід обраховувати з моменту отримання працівником (військовослужбовцем) підтверджуючої довідки про нараховані та виплачені суми заробітної плати (грошового забезпечення).

Обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача з огляду на нижченаведене

Як з`ясовано апеляційним судом за матеріалами справи, ухвалою суду від 14.03.2025 позов ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано подати до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням підстав для його поновлення за весь період його пропуску, а також докази поважності причин його пропуску, у відповідь на що 20.03.2025 представником позивача подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому посилаючись на приписи ч.1 ст.233 КЗпП України у редакції, чинній до 19.07.2022 вказує на не застосування у спірному випадку строку звернення до суду та вказує на те, що позивач дізнався про порушення його прав лише після одержання відповіді від відповідача на його запит, адже вважав, що нарахування та виплата грошового забезпечення здійснювалося належним чином.

Колегія суддів звертає увагу на те, що надаючи оцінку доводам позивача щодо строку звернення до суду з позовом у цій справі виходив з того, що спір щодо нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у зв`язку із проходженням військової служби, є спором пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці, а також на підставі аналізу положень ч.2 і ч.3 ст.122 КАС України та чч.1 і ч.2 ст.233 КЗпП України як редакції, чинній внесення Законом України від 01.07.2022 2352-IX змін, так і в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, у тому числі і з урахуванням п.1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України стосовно дії ст.233 цього Кодексу під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», та з огляду на дату звернення позивача до суду 10.03.2025, при тому, що згідно витягу з наказу командира військової частини №242 від 30.08.2023 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 30.08.2023, і звертаючись до суду з позивом у цій справі позивач просить зобов`язати відповідача здійснити йому нарахування та виплату індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018, з 01.03.2018 по 18.07.2022 - суд першої інстанції у контексті наведених вище обставин та вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини дійшов висновку, що оскільки датою виключення позивача зі списків особового складу є 30.08.2023, строк дії карантину закінчився 30.06.2023, а з позовом позивач звернувся 10.03.2025, тому тримісячний строк звернення до суду позивачем є пропущеним.

На підтвердження своє позиції у цій справі, суд першої інстанції послався на правову позицію Верховного Суду, висловленою у постановах від 28.08.2024 у справі №580/9690/23 від 29.01.2025 у справі №500/6880/23.

Одночасно, судом першої інстанції при повернення позову ОСОБА_1 наголошено, що факт звернення до відповідача із заявою щодо з`ясування правильності нарахування грошового забезпечення свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а в ухвалі про залишення позову без руху судом було роз`яснено позивачу про необхідність надати до суду заяву про поновлення порушеного строку, в якій обґрунтувати для цього підстави, викласти доводи щодо поважності причин та додати відповідні докази, однак у заяві про поновлення строку звернення до суду представник позивача не привела жодних поважних обставин та не послалася на належні докази, які б підтверджували наявність об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду, які не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.

За вказаних обставин та з огляду на те, що законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, позаяк в кожному окремому випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню, суд першої інстанції спираючись на положення п.9 ч.4 ст.169 та ч.2 ст.123 КАС України, з урахуванням не встановлення судом підстав для поновлення строку звернення до суду визнав за необхідне повернути позовну заяву ОСОБА_1 , акцентуючи увагу на тому, що виходячи зі змісту положень ч.1, ч.2 та ч.3 і ст.5 ст.122 КАС України законодавець у питаннях строку звернення до адміністративного виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти та звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів виходячи з того, що перебіг строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції у цій справі, а обговорюючи підстави для скасування ухвали суду про повернення адміністративного позову ОСОБА_1 через пропуск строку звернення до суду та не надання доказів поважності пропуску цього строку, яка є предметом апеляційного перегляду, колегія суддів перш за все відзначає, що в межах даного апеляційного провадження питання щодо пріоритетності у застосуванні до спірних правовідносин норм двох кодексів КАС України чи КЗпП України не є спірним, а висновки суду першої інстанцій про пропущення позивачем тримісячного строку для подання позову, встановленого статтею 233 КЗпП України, без наведення наявності об`єктивних непереборних обставин, які б заважали звернутися до суду вчасно саме і стали підставою для відхилення наведених позивачем підстав для поновлення строку вказуючи на пропуск позивачем строку через пасивну його поведінку.

Переглядаючи у апеляційному порядку оскаржувану позивачем у цій справі ухвали, колегія суддів звертає увагу на те, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України, зазначив, що при регулюванні суспільних відносин застосовують три способи дії нормативно-правових актів: негайний (безпосередня дія), через перехідний період (ультраактивна форма), або через зворотну дію (ретроактивна форма). Принцип неприпустимості зворотної дії закріплений у частині першій статті 58, за яким закон діє з моменту набрання чинності і не застосовується до подій, що відбулися раніше. Винятки стосуються випадків, коли закон пом`якшує або скасовує відповідальність (абз.3 п.2 Рішення від 09.02.1999, п.4 Рішення від 05.04.2001 № 3-рп/2001). Конституційний Суд також наголосив на важливості юридичної (правової) визначеності як ключової складової принципу верховенства права, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абз.6 п.2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 20.12.2017 № 2-р/2017). У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом, а у рішенні Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

З огляду на вище перелічені правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд у справі № 160/759/23 розтлумачивши правову ситуацію по подібним у цій справі правовідносинам чітко зазначив, що нові зміни в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, не поширюються на події, які мали місце до 19 липня 2022 року. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належала працівнику до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.

Колегія суддів наголошує, що наведена у попередньому абзаці позиція є сталою і послідовною, і подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 по справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 по справі № 420/14777/22, від 27.04.2023 по справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 по справі № 140/2168/23, від 18.10.2023 по справі № 380/14605/22. Крім цього, у постанові від 11 липня 2024 року по справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду також сформулювала правовий висновок щодо питання про те, положення якої норми підлягають застосуванню у питанні визначення строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах. У цій постанові по справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції), а за період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, слід виходити з того, якщо у ініційовану в суді спорі мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції), а у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»), що повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, висловленому у постанові від 21 березня 2025 року по справі № 460/21394/23, в якій судова палата визнала за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 29 січня 2025 року по справі №500/6880/23, від 28 серпня 2024 року по справі №580/9690/23 - у яких Верховним Судом до правовідносин щодо перерахунку індексації грошового забезпечення військовослужбовця за 2016-2018 роки застосовано ст.233 КЗпП України у редакції, що набула чинності з 19 липня 2022 року оскільки саме вона була чинною на момент звернення позивачів до суду із позовом (жовтень 2023 року); від 23 січня 2025 року по справі №400/4829/24 (предмет спору:перерахунок грошового забезпечення військовослужбовця та його складових за період з 01 березня 2022 року по 19 травня 2023 року і датою звернення до суду з позовом 22 травня 2024 року) та від 20 листопада 2023 року по справі №160/5468/23 (предмет спору:нарахування та виплата індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01 січня 2016 року по грудень 2018 року, з датою звернення до суду з позовом 21 березня 2023 року) в яких Верховний Суд констатував, що у випадках звільнення військовослужбовця з військової служби та у разі невиплати йому частини грошового забезпечення, на отримання якого він мав право під час проходження служби, перебіг строку звернення починається саме з дати його звільнення з цієї служби; від 12 вересня 2024 року по справі №200/5637/23, в якій Верховний Суд зазначив, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, закінчилися з припиненням дії карантину.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про помилковість застосування судом першої інстанції у даному спірному випадку норм процесуального права, внаслідок чого суд виснував про наявність підстав для повернення позовної заяви заяви позивачу.

Отже, оскільки викладені в апеляційній скарзі доводи позивача на переконання колегії суддів знайшли своє підтвердження, оскаржувана у цій справі ухвала підлягає скасуванню через порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, а матеріали справи підлягають поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 319, 321, 322, 325 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року скасувати.

Справу №340/1584/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій - направити до Кіровоградського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя А.О. Коршун

суддя Д.В. Чепурнов