Справа № 640/34976/21
Суддя: Троянова О.В.
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2025 року Справа№640/34976/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Троянової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕМ ДЖІ АЙ» (адреса: 01010, м. Київ, вул. Московська, буд. 8, літ. Б, ) до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Франка Івана, буд. 19, ), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «МІСЬКА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» (адреса: 03150, м. Київ, вул. Анрі Барбюса, буд. 28-Б, ) про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕМ ДЖІ АЙ» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства культури та інформаційної політики України, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «МІСЬКА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ», про визнання протиправною та скасування відмови Міністерства культури та інформаційної політики України від 31.05.2021 № 620/6.11.1 у погодженні проектної документації «Будівництво житловоґо будинку з вбудованими та прибудованими торговельно-офісними приміщеннями і підземним паркінгом на вул. Анрі Барбюса, біля будинку 5-Б у Печерському районі м. Києва (коригування)» та надання дозволу на проведення земляних робіт пов`язаних з Будівництвом житловоґо будинку з вбудованими та прибудованими торговельно-офісними приміщеннями і підземним паркінгом на вул. Анрі Барбюса, біля будинку 5-Б у Печерському районі м. Києва; визнання погодженою проектної документації «Будівництво житлового будинку з вбудованими та прибудованими торговельно-офісними приміщеннями і підземним паркінгом на вул. Анрі Барбюса, біля будинку 5-Б у Печерському районі м. Києва (коригування)» Том 1, Том 2 яка була подана на погодження Міністерству культури та інформаційної політики України згідно із заявою № 02-04 від 02.04.2021; зобов`язання видати Товариству з обмеженою відповідальністю «Міська будівельна компанія» дозвіл на проведення земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць з метою будівництва об`єкта «Будівництво житловоґо будинку з вбудованими та прибудованими торговельно-офісними приміщеннями і підземним паркінгом на вул. Анрі Барбюса, біля будинку 5-Б у Печерському районі м. Києва (коригування)».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву від відповідача.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року суд прийняв до провадження справу та призначив її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) без виклику учасників справи.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року суд замінив відповідача Міністерство культури та інформаційної політики України на Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, в зв`язку зі зміною назви.

За правилами частини 1 статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином за допомогою програмного забезпечення «Електронний суд».

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що звернувся до відповідача за погодженням проектної документації «Будівництво житловоґо будинку з вбудованими та прибудованими торговельно-офісними приміщеннями і підземним паркінгом на вул. Анрі Барбюса, біля будинку 5-Б у Печерському районі м. Києва (коригування)» з пропозицією погодити проектну документацію та надати відповідний дозвіл на проведення земляних робіт пов`язаних з будівництвом житловоґо будинку з вбудованими та прибудованими торговельно-офісними приміщеннями і підземним паркінгом, проте відповідач листом 31.05.2021 р. № 620/6.11.1 було відмовлено в погодженні вказаної проектної документації, посилаючись на відсутність законодавства, яке регулює порядок такого погодження проектної документації та надання дозволу на проведення земляних робіт. Оскільки межі та режими використання історичного ареалу м. Києва, межі та режими використання зон охорони у м. Києві не затверджено у встановленому законом порядку, відсутні правові підстави вважати, що земельна ділянка з кадастровим номером :79:009:0037, :79:009:0022, якою користується ТОВ «Міська будівельна компанія» на підставі договорів оренди, знаходиться у межах Центрального історичного ареалу м. Києва. При цьому, зазначив, що відповідач не вказав на будь-які недоліки наданої проектної документації, проте спірною відмовою створив умови, які унеможливлюють подальшу реалізацію проекту будівництва з підстав, які не залежать від позивача. Окрім того, зазначив про необхідність застосування принципу мовчазної згоди, оскільки відповідачем не було дотримано строку надання адміністративної послуги. Спірну відмову відповідача від 31.05.2021 № 620/6.11.1 вважає протиправною, просив задовольнити позов.

Відповідачем через канцелярію суду у встановлені судом строки, надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що позивач листом від 05.04.2021 №496/20.1-21 (копія наявна в матеріалах справи) звернувся до МКІП з проханням погодити проект на надати відповідний дозвіл на проведення земляних робіт. Міністерство листом від 31.05.2021 №620/6.11.1 повідомило, що МКІП відмовило у погодженні проектної документації, зважаючи на те, що історико архітектурний опорний план м. Києва у встановленому законом порядку не затверджено. Зазначив, що наказом МКІП від 02.08.2021 №599 Історичний ареал м. Києва було затверджено в складі Історико-архітектурного опорного плану м. Києва, як того вимагає законодавство про охорону культурної спадщини, доводи Позивача про відсутність Історичного ареалу м. Києва є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, зазначив, що на період дії карантину зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг, визначених законом, а отже Міністерство не мало обов`язку надати позивачу відповідь на протязі 30 днів з моменту отримання запиту, тобто доводи Позивача, що в даному випадку необхідно застосувати принцип мовчазної згоди є безпідставними та необґрунтованими, в даному випадку навпаки неможливо застосувати принцип мовчазної згоди на підставі доказів наданих Міністерством вище.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕМ ДЖІ АЙ», (), зареєстроване як юридична особа 23.02.2017 року, адреса місцезнаходження: 01103, місто Київ, вул. Бойчука Михайла, будинок 18.

Відповідач - Міністерство культури та стратегічних комунікацій України () у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах згідно ст. 43 Кодексу адміністративного судочинства України має адміністративну процесуальну дієздатність.

Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «МІСЬКА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» (, адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Анрі Барбюса, буд. 28-Б).

Судом встановлено, що 01.11.2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МІСЬКА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» та товариством з обмеженою відповідальністю «ЕМ ДЖІ АЙ» укладено інвестиційний договір (далі Договір).

Згідно п.п. 1.1.4 п. 1.4 розділу 1 Договору об`єкт будівництва житловий будинок з вбудованими та прибудованими торговельно-офісними приміщеннями і підземним паркінгом на вул. Анрі Барбюса, біля будинку 5-Б у Печерському районі м. Києва, а також будь-які інженерно-технічні споруди безпосередньо з ним пов`язані.

Відповідно до розділу 2 Договору сторони зобов`язуються збудувати об`єкт згідно з проектно-кошторисною документацією за адресою: вул. Анрі Барбюса, біля будинку 5-б, у Печерському районі м.Києва на земельних ділянках кадастрові номери 0:79:009:0022, :79:009:0037. Для реалізації цього Договору сторона-1 передає, а сторона-2 приймає частину функцій замовника. Обсяг прав та обов`язків, що передаються стороні-2 для виконання функцій замовника будівництва об`єкту, визначено цим Договором.

Згідно п. 3.1 розділу 3 Договору об`єктом забудови є земельні ділянки, які знаходяться у володінні та користуванні сторони-1 на підставі Договору оренди земельної ділянки від 19.07.2004 року та Договору оренди земельної ділянки від 04.12.2006 року.

Земельні ділянки, на яких планується будівництво вказаного об`єкта, належить ТОВ «МІСЬКА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» на праві оренди відповідно до Договорів оренди земельної ділянки від 19.07.2004 року та від 04.12.2006 року, поновлені договорами про поновлення договору оренди земельної ділянки від 17.05.2010 року, зареєстрованими в реєстрі за номером №381 та 380 відповідно.

На замовлення ТОВ «МІСЬКА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» ТОВ «АРХІМАТИКА розроблено проект з будівництва житлового будинку з вбудованими та прибудованими торговельно офісними приміщеннями і підземним паркінгом на вул. Анрі Барбюса, біля будинку 5-Б у Печерському районі м. Києва (коригування) у 2 томах.

05.04.2021 року за вх. №496/20.1-21 ТОВ «МІСЬКА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» звернулося до Міністерства культури та інформаційної політики з листом від 02.04.2021 року №02-04 щодо погодження проект та надання відповідного дозволу на земляні роботи, пов`язані з будівництвом.

Міністерство культури та інформаційної політики листом від 31.05.2021 року №620/6.11.1 надало відповідь, згідно якої оскільки з 01 січня 2019 року, з набуттям чинності редакцією пункту 8 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2019 № 92, розроблення проектної документації на нове будівництво, реконструкцію чи капітальний ремонт в історичних ареалах населених пунктів, занесених до Списку історичних населених місць України (крім реконструкції та капітального ремонту квартир чи окремих приміщень, які здійснюються без зміни об`ємно-просторових характеристик) необхідно здійснювати з урахуванням умов та обмежень, зазначених в історико архітектурному опорному плані такого історичного населеного місця, розробленому та погодженому згідно з вимогами законодавства і державних норм, в тому числі, з Міністерством культури та інформаційної політики України. Станом на момент підготовки даного листа історико-архітектурний опорний план міста Києва у встановленому законодавством порядку не затверджено. Враховуючи викладене, Міністерство культури та інформаційної політики України відмовило у погодженні проектної документації, зважаючи на відсутність відповідних правових підстав. Додатково повідомлено, що відповідно до підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», з дня оголошення карантину зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг, визначених законом. Від дня припинення карантину перебіг цих строків продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 11 Конституції України визначено, що держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури.

Згідно частин четвертої-п`ятої статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Згідно з положеннями статті 66 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регламентуються Законом України «Про охорону культурної спадщини» від 08 червня 2000 року №1805-III (далі - Закон №1805-III).

Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Стаття 1 Закону України №1805-III містить наступні визначення:

- історичне населене місце - населене місце, яке зберегло повністю або частково історичний ареал і занесене до Списку історичних населених місць України;

- історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку;

- об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;

- пам`ятка культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.

- зони охорони пам`ятки - встановлювані навколо пам`ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання;

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України №1805-III державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до ст. 32 вказаного Закону з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.

Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

З метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України.

Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини затверджується Кабінетом Міністрів України.

Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.

На охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Так, у постанові від 21.08.2019 у справі №826/12524/18 Верховний Суд дійшов висновку про те, що місто Київ внесено до Списку історичних населених місць України (міста і селища міського типу), який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 2001 року № 878. В зонах охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до такого Списку, встановлено особливий режим регулювання забудови, а тому на виконання будівельних робіт на території, що знаходяться у межах історичного ареалу м. Києва, необхідно отримувати дозвіл Мінкультури.

Позивач, обґрунтовуючи в позовній заяві свої вимоги зазначав про те, що межі історичного ареалу міста Києва не були затверджені у порядку, передбаченому статтею 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Проте, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.01.2023 у справі №640/8728/21 відступив від висновків Верховного Суду, викладених у попередніх постановах, стосовно того, що, оскільки, межі історичного ареалу міста Києва Міністерством культури та інформаційної політики України не затверджені у встановленому законом порядку, то відповідно, відсутні підстави для отримання дозволу від Мінкультури на проведення будівельних робіт на територіях, які фактично знаходяться в межах історичного ареалу м. Києва, та сформував такі висновки:

- обов`язковість виконання вимог генерального плану населеного пункту, у складі якого виконано історико-містобудівний план із визначенням меж історичного ареалу цього населеного пункту, а отже і виконання цієї частини генерального плану, виникає у момент його затвердження;

- незатвердження науково-проектної документації з визначення меж історичного ареалу відповідно до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» не зумовлює автоматично нечинності Генерального плану або його скасування, не нівелює вимоги законодавства стосовно обов`язковості цього документа і врахування його вимог під час провадження містобудівної діяльності;

- незатвердження науково-проектної документації із визначенням меж історичного ареалу відповідно до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» не можуть скасовувати закріпленого на нормативному рівні правового статусу відповідної території як об`єкта культурної спадщини, виводити її з під державної охорони (охорони законом) й порушувати баланс інтересів, досягнутий при затвердженні Генерального плану міста Києва, який розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, є чинним і обов`язковим до виконання, надавати необґрунтовану перевагу приватним інтересам над громадським інтересом територіальної громади міста Києва до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства, який визнається Україною згідно з домовленостями Сторін, досягнутими у Рамковій конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства;

- оскільки на час виникнення спірних правовідносин Генеральний план міста Києва та проект планування його приміської зони на період до 2020 року, у якому наявний історико-архітектурний опорний план (науково-проектна документація) з інформацію про зони охорони і межі історичного ареалу, є діючим, ніким не скасованим, а також враховуючи, що станом на час прийняття Генерального плану міста Києва, Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, який визначає процедуру розробки та затвердження зон охорони і меж історичного ареалу, не набув чинності, визначені у Генеральному плані міста Києва зони охорони і межі історичного ареалу м. Києва слід визнавати затвердженими й такі повинні враховуватись суб`єктами господарювання під час здійснення містобудівної діяльності;

- відповідно до імперативних вимог пункту 17 частини другої статті 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини» будівельні та будь-які інші роботи в межах історичного ареалу населеного пункту не можуть здійснюватися без отримання дозволу від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Підсумовуючи, слід зазначити, що межі історичного ареалу міста Києва були закріплені на нормативному рівні згідно з історико-містобудівним опорним планом міста Києва, який входить до складу «Генерального плану міста Києва» та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року», затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 370/1804.

Тому, посилання на те, що межі історичного ареалу міста Києва не були визначені у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, суд відхиляє, оскільки прийнята на виконання статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» постанова Кабінету Міністрів України від 13 березня 2002 року №318 (офіційно опубліковано в Офіційному віснику України 5 квітня 2002 року та в Урядовому кур`єрі 30 квітня 2002 року), якою затверджено Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, не набрала чинності станом на момент прийняття рішення Київської міської ради, яким було затверджено Генеральний план міста Києва, а саме 28 березня 2002 року.

Стосовно посилань позивача на те, що у спірній відмові Міністерство культури та інформаційної політики України безпідставно посилалось на відсутність історико-архітектурного опорного плану, то суд звертає увагу, що ця обставина сама по собі не є такою, що покладає на відповідача обов`язок затвердити спірну проектну документацію та видати позивачу спірний дозвіл. У цьому контексті також слід відмітити, що спірна відмова надана до зміни підходів у правозастосуванні згідно згаданої постанови Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду.

Отже, суд дійшов висновку, що спірні земельні ділянки на вул. Анрі Барбюса, біля будинку 5-г в Печерському районі м. Києва розташовані в межах зони регулювання забудови другої категорії, в історичному ареалі міста Києва, його Центральній розпланувальній зоні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про неможливість погодження Міністерством культури та інформаційної політики України проектної документації об`єкта, що знаходиться в межах території історичних ареалів м. Києва, та відповідно, відсутність законних та обґрунтованих підстав для надання позивачу такого дозволу на проведення земляних робіт в межах Центрального історичного ареалу міста Києва, з метою виконання робіт на спірному об`єкті.

Щодо того, що на переконливу думку позивача спірна документація погоджена, а відповідний дозвіл має бути йому наданий за принципом мовчазної згоди, суду зазначає таке.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» принцип мовчазної згоди - принцип, згідно з яким суб`єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6-1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» дозволи, погодження і висновки, передбачені цим Законом, надаються органами охорони культурної спадщини безоплатно.

Рішення про надання або про відмову в наданні дозволу, погодження чи висновку приймається органом охорони культурної спадщини протягом одного місяця з дня подання фізичною чи юридичною особою відповідних документів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд погоджується, що неприйняття рішення про відмову у наданні дозволу або в погодженні належним дозвільним органом може свідчити про його протиправну бездіяльність. Водночас, сама лише така бездіяльність (не прийняття рішення у встановлений строк) не є достатньою підставою для застосування принципу мовчазної згоди.

Так, у постанові від 26.06.2018 у справі № 826/2810/17 Верховний Суд наголосив, що закріплені у законодавстві гарантії прав суб`єктів приватного права (зокрема, можливість застосування принципу мовчазної згоди), не повинні використовуватися для легалізації триваючого правопорушення або здійснення незаконної діяльності. Принцип мовчазної згоди може бути застосовано за умови, якщо суб`єктом господарювання дотримані всі вимоги законодавства, а у суб`єкта владних повноважень відсутня альтернатива у прийнятті або не прийнятті позитивного рішення за зверненням такого суб`єкта господарювання.

Слід зауважити, що ч. 3 ст. 6-1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлює заборону набуття суб`єктом господарювання права на провадження будь-яких дій щодо здійснення господарської діяльності на об`єктах культурної спадщини за декларативним принципом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про неможливість набуття позивачем права на погодження проектної документації та отримання дозволу на проведення земляних робіт за принципом мовчазної згоди.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За наслідками судового розгляду суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

У відповідності до положень статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 253-262, 293-295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕМ ДЖІ АЙ» до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «МІСЬКА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Повний текст рішення складено 30 червня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Троянова