Справа № 440/8684/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 р.Справа № 440/8684/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі №440/8684/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправними та скасування наказів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (надалі відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), у якій просив визнати протиправними та скасувати наказ командира В/ч НОМЕР_1 від 12.06.2024 №1226/нод "Про результати службового розслідування за фактом не здачі військового майна старшим сержантом ОСОБА_1 ", а також пункт 1 наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 13.06.2024 №169-РС (по особовому складу).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 12.06.2024 №1226/нод (з основної діяльності).

Визнано протиправним та скасовано пункт 6 наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 12.06.2024 №1226/нод (з основної діяльності) в частині припису щодо стягнення 630 064,84 грн завданої шкоди з місячного грошового забезпечення старшого сержанта ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 13.06.2024 №169-РС (по особовому складу).

В решті вимог - позов залишено без задоволення.

В/ч НОМЕР_1 , не погодилася з рішення суду першої інстанції та подало апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що наказ командира В/ч НОМЕР_1 від 12.06.2024 №1226/нод (з основної діяльності), як і виданий на його підставі пункт 1 наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 13.06.2024 №169-РС (по особовому складу), були прийняті відповідачем з виходом за межі власних повноважень, за відсутності необхідної дисциплінарної влади. В обґрунтування вказаного твердження вказує, що командир В/ч НОМЕР_1 , як командир бригади у званні полковника, має необхідний та достатній обсяг повноважень для ухвалення рішення про пониження позивача (старшого сержанта) в силу приписів ст. 8, 48, 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Зазначає, що Полтавський окружний адміністративний суд визнав правомірним притягнення позивача до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, що реалізовано пунктом 3 наказу командира В/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 12.06.2024 №1226/нод, до повної матеріальної відповідальності в розмірі завданої шкоди державі, а саме 630 064,84 грн за не повернення отриманого ним військового майна, проте зробив помилковий висновок про те, що відшкодування шкоди мало бути здійснено в судовому порядку, адже тоді втрачається суть «матеріальної відповідальності».

ОСОБА_1 не погодився з рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних та мотивів для задоволення позовних вимог та подав апеляційну скаргу, у якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що судом першої інстанції неповно досліджені обставини справи, оскільки відповідно до наявних у справі документів матеріально відповідальною особою за військове майно, що було предметом розгляду у цій справі (лазерні далекоміри, радіостанції), є сержант з матеріального забезпечення ОСОБА_2 . При цьому комісіями нестач майна під час перевірки не виявлено. У інвентаризаційних описах міститься особистий підпис сержанта ОСОБА_2 на підтвердження того, що усі цінності перевірені комісією у присутності відповідального за збереження визначеного в описі та знаходяться на його відповідальному зберіганні.

Вважає, що запис у книзі обліку військового майна, що видається в тимчасове використання не може підтверджувати факт передачі майна на відповідальне зберігання та покладення у зв`язку з цим матеріальної відповідальності за майно. Взагалі поняття «тимчасове користування майном» не передбачає «автоматичного» покладення матеріальної відповідальності за нього.

Також зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача про те, що позивач вказане майно не отримував, окрім того відмовив у витребуванні оригіналу відповідної книги обліку для проведення експертизи та відмовив у призначенні почеркознавчої експертизи. Вважає, що суд мав критично поставитися до пояснень військовослужбовців В/ч НОМЕР_1 .

Вважає, що суд першої інстанції не врахував поданий позивачем висновок експерта № 71/24 від 23.08.2024 без наведення належних мотивів його відхилення.

Вказує, що позивача притягнуто до повної матеріальної відповідальності на підставі п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону, хоча акт службового розслідування та наказ № 12256/нод не містять однозначного висновку про це.

Звертає увагу, що у рішенні суду, акті службового розслідування та наказі містяться відомості про нібито наявність в діях позивача ознак складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 410 КК України, проте упродовж 9 місяців досудового розслідування слідчим ДБР не повідомлено про підозру будь-якій особі за результатами слідства, ініційованого відповідачем за результатами спірного службового розслідування.

Вважає, що у цьому випадку вина у нестачі майна покладається на військовослужбовця передчасно, ще до її доведення у суді, що є обов`язковим у випадку наявності ознак злочину.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційних скаргах, дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та В/ч НОМЕР_1 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Полтава, 24.02.2022 був призваний у Збройні Сили України за мобілізацією на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" (а.с. 10-15).

Наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 22.09.2022 №156-РС ОСОБА_1 призначений на посаду командира 1 протитанкового відділення взводу вогневої підтримки 5 аеромобільної роти НОМЕР_2 аеромобільного батальйону В/ч НОМЕР_1 , а наказом командира В/ч НОМЕР_3 від 14.10.2022 №277 з 14.10.2022 зарахований до списків особового складу В/ч НОМЕР_1 , де справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою, шпк - "молодший сержант" (а.с. 83).

Відповідно до наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.02.2023 №34, сержанта ОСОБА_1 головного сержанта-командира відділення протитанкової роти В/ч НОМЕР_1 Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, призначеного наказом командира В/ч НОМЕР_1 від 31.01.2023 №29-РС головним сержантом-начальником тренажера, протитанкової роти В/ч НОМЕР_1 , з 01.02.2023 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 83 зворот).

Відповідно до наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.11.2023 №322, старшого сержанта ОСОБА_1 головного сержанта начальника тренажера роти протитанкових ракетних комплексів звільнено від займаних посад і зараховано у розпорядження командира В/ч НОМЕР_1 як військовослужбовця, який перебуває на довгостроковому лікуванні (а.с. 84).

Наказом командира В/ч НОМЕР_1 від 19.06.2024 №175 сержанта ОСОБА_1 , призначеного наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 24.04.2024 №64-РС командиром зенітного кулеметного відділення зенітного кулеметного взводу зенітної кулеметної роти В/ч НОМЕР_4 , вважати таким, що з 19.06.2024 справи та посаду здав, виключено зі списків особового складу В/ч НОМЕР_1 та направлено до В/ч НОМЕР_4 (а.с. 54).

Між тим, наказом командира В/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 28.04.2024 №1067/НАГД (а.с. 80-81) відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, та на підставі рапорту командира роти протитанкових ракетних комплексів В/ч НОМЕР_1 капітана ОСОБА_3 від 28.04.2024 вх. №1772/17635 (зворот а.с. 81) за фактом нездачі військового майна, яке було видане у тимчасове користування військовослужбовцю, який перебуває в розпорядженні командира В/ч НОМЕР_1 , старшому сержанту ОСОБА_1 , а також з метою встановлення ступеня його вини, чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення, було призначено проведення службового розслідування.

Наказом командира В/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 28.05.2024 №1325/НАГд у зв`язку з перебуванням на лікуванні військового службовця, стосовно якого проводиться розслідування, перенесено строки проведення службового розслідування, призначеного наказом командира В/ч НОМЕР_1 від 28.04.2024 №1067/НАГД на 18 календарних днів (зворот а.с. 82).

За наслідками проведеного службового розслідування було складено акт службового розслідування від 11.06.2024 №8248 (а.с. 74-89), яким зафіксовано, що під час звільнення із займаної посади та переміщення у розпорядження командира В/ч НОМЕР_1 старший сержант ОСОБА_1 не здав військове майно, яке було видане йому в тимчасове користування, саме:

- майно служби засобів ближнього бою та розвідки: лазерний далекомір PLRF 25C BT X2 з триногою MANFROTTO 327RC2 №21-3906 - 1 комплект;

- майно служби зв`язку: радіостанція Motorola DP4801E s/n 871TYZ0628 - 1 шт, радіостанція Motorola DP4401E (136-174 МГц) з AES s/n 807TYМ5648 - 1 шт, радіостанція портативна спеціального призначення Motorola DP 4400 (ТУ У32.2-3:2007) (за специфікацією) s/n 807TYXQ068 - 1 комплект, планшет Samsung Tablet Galaxy Tab A7 lite 8.7 T220 32 GI Wifi E Grey s/n R9PT41KVKCV - 1 комплект, підсумок для планшета 8 дюймів - 1 комплект.

Відповідно до опису обставин вчиненого правопорушення, військове майно, яке було видане в тимчасове користування, старший сержант ОСОБА_1 здавати відмовляється. Згідно з книгою обліку військового майна, виданого в тимчасове користування протитанкової роти В/ч НОМЕР_1 , було видане військовослужбовцю ОСОБА_1 23.02.2023 та 25.09.2023 для виконання бойового завдання.

За наслідками проведеного службового розслідування командиром В/ч НОМЕР_1 був винесений наказ від 12.06.2024 №1226/нод (з основної діяльності) "Про результати службового розслідування за фактом не здачі військового майна старшим сержантом ОСОБА_1 " (а.с. 70-73), відповідно до якого:

1. За порушення військової дисципліни, порушення вимог статей 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовця, який перебуває у розпорядженні командира В/ч НОМЕР_1 , старшого сержанта ОСОБА_1 притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти стягнення - пониження у військовому званні на один ступінь;

2. Заступнику командира В/ч НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення - начальнику відділення повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та копію матеріалів службового розслідування стосовно військовослужбовця, який перебуває у розпорядженні командира В/ч НОМЕР_1 старшого сержанта ОСОБА_1 направити до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорськ, оскільки в його діяннях вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 410 КК України.

3. У відповідності до статті 6 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019 №169-ІХ, притягнути старшого сержанта ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності в розмірі завданої шкоди державі, а саме 630 064,84 грн за не повернення отриманого ним військового майна.

4. Начальнику служби забезпечення засобами ближнього бою та розвідки озброєння логістики В/ч НОМЕР_1 списати з обліку нездане майно та занести до Книги обліку втрат військового майна служби забезпечення засобами ближнього бою та розвідки озброєння логістики В/ч НОМЕР_1 , а саме: лазерний далекомір PLRF 25С ВТ Х2 з триногою MANFROTTO 327RC2 №21-3906 - 1 к-т - 530530,00 грн.

5. Начальнику служби зв`язку В/ч НОМЕР_1 списати з обліку нездане майно та занести до Книги обліку втрат військового майна служби зв`язку В/ч НОМЕР_1 , а саме: планшет Samsung Tablet Galaxy Tab A7 lite 8.7" T220 32 GB Wifi E Grey s/n R9PT41KVKC - 1 к-т 4869,80 грн; підсумок для планшета 8 дюймів - 1 к-т - 439,58 грн; радіостанція Motorola DP4801E s/n 871TYZ0628 - 1 шт. - 35900,00 грн; радіостанція Motorola DP4401E (136-174 МГц) з AES s/n 807TYM5648 - 1 шт. - 32648,00 грн; радіостанція портативна спеціального призначення Motorola DP 4400 (ТУ У32.2-3:2007) (специфікацією) s/n 807TYXQ068 - 1 к-т - 25677,46 грн.

6. Начальнику фінансово-економічної служби - головному бухгалтеру В/ч НОМЕР_1 відповідно до пункту 5 розділу 16 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, військовослужбовця, який перебуває у розпорядженні командира В/ч НОМЕР_1 , старшого сержанта ОСОБА_1 позбавити премії за червень 2024 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019 №160-ІХ, стягнути 630 064,84 грн завданої шкоди з місячного грошового забезпечення старшого сержанта ОСОБА_1 . Занести суму 630 064,84 грн завданих збитків в Книгу стягнень та нарахувань В/ч НОМЕР_1 .

6.1. Занести 630 064,84 грн до Книги нестач В/ч НОМЕР_1 .

6.2. Списати із субрахунків бухгалтерського обліку майно та занести до Книги нестач В/ч НОМЕР_1 :

по службі забезпечення засобами ближнього бою та розвідки суму 530 530,00 грн;

по службі зв`язку суму 99 534,84 грн.

7. Начальнику відділення персоналу штабу В/ч НОМЕР_1 , керуючись пп. 76 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, старшого сержанта ОСОБА_1 - понизити у військовому званні на один ступінь.

8. Начальнику адміністративної групи штабу В/ч НОМЕР_1 довести вказаний наказ до осіб в частині, що їх стосується.

9. Контроль за виконанням наказу покласти на начальника штабу заступника командира В/ч НОМЕР_1 .

На підставі та на виконання цього наказу командиром В/ч НОМЕР_1 був виданий наказ від 13.06.2024 №169-РС (по особовому складу), відповідно до пункту 1 якого старшого сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта-начальника тренажера роти протитанкових ракетних комплексів понижено у військовому званні на один ступінь (а.с. 23).

Обставини та факти, що були встановлені під час проведення службового розслідування, зводяться до того, що згідно з Книгою обліку військового майна, що видається в тимчасове користування військовослужбовцям роти протитанкових ракетних комплексі В/ч НОМЕР_1 від 26.12.2022 №618, 23.02.2023 головному сержанту-начальнику тренажера роти протитанкових ракетних комплексів В/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 було видано в тимчасове користування військове майно, а саме: лазерний далекомір PLR 25C BT X2 з триногою MANFROTTO 327RC2 M21-3906, планшет Samsung Tablet Galaxy Tab A7 lite 8.7" T220 32 GI Wifi E Grey s/n R9PT41KVKCV, підсумок для планшета 8 дюймів хакі, а 25.09.2023 - радіостанцію Motorola DP4801E s/n НОМЕР_5 , радіостанцію Motorola DP4401E (136-174 МГц) з AES s/n 807TYМ5648 та радіостанцію портативну спеціального призначення Motorola DP 4400 (ТУ У32.2-3:2007) (за специфікацією) s/n НОМЕР_6 .

Відповідно до відомостей залишкової вартості військового майна загальна сума неповерненого майна становить 630 064,84 грн.

У ході службового розслідування були відібрані письмові пояснення у командира роти протитанкових ракетних комплексів В/ч НОМЕР_1 капітана ОСОБА_3 , в яких той повідомив, що 23.02.2023 для виконання бойового завдання згідно з бойовим розпорядженням командира ОТУ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " від 21.02.2023 №1314/9/1153/дск головному сержанту-начальнику тренажера роти протитанкових ракетних комплексів В/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 було видано в тимчасове користування сержантом з матеріального забезпечення роти протитанкових ракетних комплексів В/ч НОМЕР_1 старшим сержантом ОСОБА_2 військове майно, а саме: лазерний далекомір PLRF 25C BT X2 3 триногою Manfrotto 327RC2 №21-3906 - 1 к-т, планшет Samsung Tablet Galaxy Tab A7 lite 8.7" T220 32 GB Wifi E Grey s/n R9PT41KVKC - 1 к-т та підсумок для планшета 8 дюймів 1 к-т. 25.09.2023 для виконання бойового завдання згідно з бойовим розпорядженням командира ОТУ "Соледар" від 21.02.2023 №1314/9/1153/дск військовослужбовцю Бахшієву також було видано 3 радіостанції, а саме: Motorola DP4801E s/n 871TYZ0628, Motorola DP4401E (136-174 МГц) з AES s/n 807TYM5648 та Motorola DP 4400 (ТУ У32.2-3:2007) (специфікацією) s/n 807TYXQ068, що підтверджується відповідними записами у книзі обліку військового майна, що видається військовослужбовцям в тимчасове користування.

Капітан ОСОБА_3 також зазначав, що 23.10.2023 старший сержант ОСОБА_1 звернувся в медичну роту для проходження лікування з подальшим направленням у розташування підрозділу зі звільненням від фізичних навантажень. Протягом цього періоду військовослужбовець вищезгадане майно не здавав, оскільки після закінчення терміну звільнення від фізичних навантажень повинен був повернутися до району виконання бойового завдання. 03.11.2023 згідно з бойовим розпорядженням командира В/ч НОМЕР_1 від 03.11.2023№5354/БР/дск старший сержант ОСОБА_1 був направлений на передачу у підпорядкування командира 2 аеромобільного батальйону В/ч НОМЕР_1 . По прибуттю у розташування батальйону військовослужбовець, поскаржившись на погане самопочуття, був евакуйований до стабілізаційного пункту та направлений на стаціонарне лікування. У подальшому у зв`язку з довготривалим лікуванням був переведений у розпорядження командира В/ч НОМЕР_1 та перебував у пункті постійної дислокації у АДРЕСА_1 . У грудні 2023 року в районі відновлення боєздатності В/ч НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 під час проведення інвентаризації було виявлено відсутність далекоміра, трьох радіостанцій, планшета та чохла до планшета серед майна підрозділу. Після цього у телефонній розмові з капітаном ОСОБА_3 старший сержант ОСОБА_4 повідомив, що серед речей, які він забрав із собою під час вибуття з підрозділу вказане майно відсутнє. Після повторної інвентаризації було підтверджено відсутність майна у розташуванні підрозділу, після чого у повторній телефонній розмові військовослужбовець ОСОБА_5 почав заперечувати, що отримував вищезгадане майно. Під час повторної телефонної розмови у січні 2024 року військовослужбовець ОСОБА_5 знову заперечив факт отримання вищезгаданого майна. Таким чином, з листопада 2023 року до травня 2024 року старший сержант ОСОБА_5 у місце розташування підрозділу не повертався, видане йому майно не здавав та не передавав його іншим військовослужбовцям підрозділу, після чого перестав виходити на зв`язок.

Пояснення аналогічного змісту в ході службового розслідування надали колишній сержант з матеріального забезпечення роти протитанкових ракетних комплексів В/ч НОМЕР_1 старший сержант ОСОБА_2 , тво. сержанта з матеріального забезпечення роти протитанкових ракетних комплексів В/ч НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_6 .

Відповідно до відібраних в ході службового розслідування письмових пояснень старшого сержанта ОСОБА_1 , який під час проведення службового розслідування перебував у розпорядженні командира В/ч НОМЕР_1 , факт отримання військового майна, а саме: лазерного далекоміра PLRF 25С ВТ Х2 з триногою MANFROTTO 327RC2 №21-3906, планшета Samsung Tablet Galaxy Tab A7 lite 8.7" T220 32 GB Wifi E Grey s/n R9PT41KVKCV, підсумка для планшета 8 дюймів хакі, радіостанції Motorola DP4801E s/n НОМЕР_5 , радіостанції Motorola DP4401E ( НОМЕР_7 ) з AES s/n 807TYM5648, радіостанції портативної спеціального призначення Motorola DP 4400 (ТУ 32.2-3:2007) (за специфікацією) s/n 807TYXQ068 той заперечив. Натомість стверджував, що підписи у Книзі обліку військового майна, що видається в тимчасове користування військовослужбовцям роти протитанкових ракетних комплексів В/ч НОМЕР_1 , які стоять біля його прізвища, йому не належать.

За висновком службового розслідування військовослужбовець, який перебуває у розпорядженні командира В/ч НОМЕР_1 старший сержант ОСОБА_1 у період часу з 23.02.2023 по 25.09.2023, перебуваючи на посаді головного сержанта-начальника тренажера роти протитанкових ракетних комплексів В/ч НОМЕР_1 , отримав у тимчасове користування вищезазначене військове майно, що підтверджується Книгою обліку військового майна, яке видається в тимчасове користування протитанкової роти В/ч НОМЕР_1 , та в подальшому здавати його відмовився, користуючись своїм службовим становищем розпорядився ним на власний розсуд. До того ж своїми діяннями старший сержант ОСОБА_1 , відповідно до відомостей щодо визначення залишкової вартості майна, наніс шкоду державі в сумі 630 064,84 грн, з огляду на що старший сержант ОСОБА_1 підлягає притягненню до повної матеріальної відповідальності у розмірі завданої державі шкоди.

Окреслюючи причинний зв`язок між діями військовослужбовця та подією, що трапилась, відповідач у розділі 4 акту службового розслідування зазначив, що будучи військовослужбовцем, призваним під час мобілізації, старший сержант ОСОБА_1 користуючись своїм службовим становищем не повернув видане йому в тимчасове користування військове майно, чим порушив військову дисципліну та вчинив кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, передбаченого частиною 4 статті 410 Кримінального кодексу України.

Вина старшого сержанта ОСОБА_1 виражається у формі прямого умислу.

Обставин, які обтяжують чи пом`якшують відповідальність під час проведення службового розслідування не встановлено.

Своїми діями старший сержант ОСОБА_1 порушив вимоги статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення слугували особиста недисциплінованість старшого сержанта ОСОБА_1 та недбале ставлення до обов`язків військової служби під час мобілізації у Збройних Силах України.

Представник позивача вважає, що наказ командира В/ч НОМЕР_1 від 12.06.2024 №1226/нод "Про результати службового розслідування за фактом не здачі військового майна старшим сержантом ОСОБА_1 " та пункт 1 наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 13.06.2024 №169-РС (по особовому складу) є такими, що видані з порушенням вимог чинного законодавства за відсутності встановленої вини позивача у спричиненні нестачі військового майна.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 1 наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 12.06.2024 №1226/нод (з основної діяльності), як і виданий на його підставі пункт 1 наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 13.06.2024 №169-РС (по особовому складу), були прийняті відповідачем з виходом за межі власних повноважень, за відсутності необхідної дисциплінарної влади, у зв`язку з чим скасував спірні накази у відповідній частині.

Скасовуючи пункт 6 наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 12.06.2024 №1226/нод, суд першої інстанції виходив з того, що таке стягнення має відбуватися у судовому порядку шляхом звернення до суду із самостійним позовом або з цивільним позовом у кримінальному провадженні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з доведеності відповідачем складу дисциплінарного правопорушення, вчиненого позивачем.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів вказує, що ця конституційна норма втілює засадничу складову принципу законності, відповідно до якої суб`єктам владних повноважень дозволено робити тільки те, на що їх прямо уповноважує закон. Ця конституційна норма вимагає дотримуватися приписів Закону як підстави для вчинення суб`єктом владних повноважень активних дій. Закон, своєю чергою, визначає, описує, який юридичних факт чи їх сукупність повинні бути наявними для того, щоб у владного суб`єкта виникли повноваження діяти тим чи іншим чином. Будь-яка діяльність та будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності таких юридичних фактів, визначених законом, буде проявом свавільності.

Конструкція "в межах повноважень" у розумінні ст. 19 Конституції України стосується обсягу повноважень і вказує на необхідність суб`єкту владних повноважень діяти виключно в тих межах, на які їх уповноважили Конституція та закони України. Це означає, що суб`єктам владних повноважень заборонено вчиняти будь-які дії або приймати будь-які рішення, можливість вчинення чи прийняття яких прямо не передбачена в тексті закону для певного випадку. Будь-які такі рішення або дії будуть проявом свавільності.

"У спосіб" у тексті ч. 2 ст. 19 Конституції України вказує на те, що, по-перше, спосіб вчинення дій і прийняття рішень обов`язково має бути встановлений законом. Положення ч. 2 ст. 19 Конституції вимагає того, щоб і підстави вчинення дій та прийняття рішень суб`єктами владних повноважень, і межі їхніх повноважень, і спосіб вчинення дій та прийняття рішень були або встановлені на конституційному рівні, або закріплені на рівні закону. По-друге, суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти й приймати рішення саме в такий спосіб, який передбачений законом, тобто неухильно дотримуватися визначеної на рівні закону процедури вчинення юридично значущих дій та прийняття обов`язкових для інших суб`єктів рішень. По-третє, суб`єкти владних повноважень не мають права вчиняти дії чи приймати рішення свавільно, тобто у спосіб, відмінний від того, який визначений законом.

Суд також звертає увагу на відсутність ієрархічного підпорядкування вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України. Жодна з них не є важливішою за іншу. Суб`єкти владних повноважень можуть діяти та приймати рішення виключно з дотримання усіх трьох із них одночасно. Таким чином, порушення владним суб`єктом визначеної законом процедури вчинення дій або прийняття рішень є настільки ж неприпустимим, як і вчинення ним дій (прийняття рішень) без уповноваження законом.

Також заслуговує й акцент положень Конституції України на необхідності визначення способу вчинення дій або прийняття рішень для суб`єкта владних повноважень (процедури їх вчинення) саме на рівні закону. Оскільки рішення або дії суб`єктів владних повноважень як органів публічної адміністрації прямо впливають на права та інтереси інших осіб, вимоги до процедури їх вчинення, які запобігають порушенням прав осіб та свавільності повинні бути встановлені саме законодавчим органом як органом представницької демократії як одна із передумов дотримання принципу верховенства права.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; берегти державне майно.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту).

Згідно зі статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

В той же час, підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України від 03.10.2019 № 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон № 160-IX).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону № 160-IX пряма дійсна шкода - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Частиною 1 та 2 статті 3 Закону № 160-IX встановлено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірни рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Положеннями статті 6 Закону № 160-ІХ, визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди, а саме в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

У силу вимог статті 7 Закону № 160-ІХ, розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

У статті 8 Закону № 160-ІХ, зазначено, що у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку виконавською дисципліною є належне, своєчасне та якісне виконання військовослужбовцями функціональних обов`язків (посадових інструкцій), наказів Міністерства оборони України, доручень, рішень, планів, програм, які затверджуються в органах військового управління або надходять для виконання до Міністерства оборони України або інших органів військового управління (військових частин).

Службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 Розділу III Порядку рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Пунктом 3 розділу ІV Порядку передбачено, що військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Відповідно до пунктів 1-4 розділу V Порядку за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування. В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення. У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.

За результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності (пункти 1, 2 розділу VI Порядку).

Тобто, для притягнення військовослужбовця до повної матеріальної відповідальності, обов`язковою умовою є підтвердження матеріалами службового розслідування факту умисного чи з необережності скоєння ним дій чи бездіяльності, та з якою метою завдано шкоду або збитки. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, попередню поведінку військовослужбовця та його ставлення до виконання службових обов`язків.

Наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і настанням шкоди, вина саме у заподіянні шкоди, які згідно вимог Закону №160-ІХ є обов`язковими і необхідними умовами притягнення до повної матеріальної відповідальності.

Вирішуючи спір, колегія суддів враховує, що обсяг і зміст вмотивованості рішення суб`єкта владних повноважень, без сумніву, залежить від конкретних обставин, що були предметом дослідження, але в будь-якому випадку у рішенні повинно відображатися те, чим саме дисциплінарна комісія керувалася, оцінюючи наявність або відсутність обставин, що можуть зумовити втручання у право позивача на майно та на працю у спосіб пониження у званні, позбавлення премії, притягнення до повної матеріальної відповідальності на суму 630 064 грн зі стягненням цієї суми з грошового забезпечення позивача.

При цьому вмотивованість рішення суб`єкта владних повноважень набуває виняткового значення за умови прийняття рішення про пониження у званні позивача, позбавлення його премії, притягнення його до повної матеріальної відповідальності на суму 630064 грн зі стягненням цієї суми з грошового забезпечення позивача, зважаючи на правові наслідки такого рішення для особи.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується принципом верховенства права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 6 КАС України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

При цьому, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovdandPine v. The Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), «Трго проти Хорватії» (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу «належного урядування», згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Колегія суддів зауважує, що рішення суб`єкту владних повноважень не може ґрунтуватися на непідтвердженій належним чином інформації, незалежно від джерела її походження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2019 року в справі №9901/855/18 (провадження № 11-554заі19) вказала на те, що обираючи стандарт доказування, який має використовуватися в дисциплінарних провадженнях, і беручи до уваги публічно-правову природу дисциплінарної відповідальності, слід віддати перевагу стандарту "поза розумним сумнівом" перед стандартом "баланс ймовірностей".

У постанові від 20 грудня 2024 року в справі №380/16592/22 колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду застосувала такий підхід, зокрема й до правовідносин, зумовлених притягненням до дисциплінарної відповідальності поліцейського.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів звертає увагу на таке.

Службове розслідування було призначено на підставі рапортів командира роти протитанкових ракетних комплексів В/ч НОМЕР_1 капітана ОСОБА_3 .

В обґрунтування акту службового розслідування фактично покладені, зокрема, пояснення командира роти протитанкових ракетних комплексів В/ч НОМЕР_1 капітана ОСОБА_3 , колишнього сержанта з матеріального забезпечення роти ПТРК (пояснення якого відібрані за телефоном) ОСОБА_2 , поясненнями ТВО сержанта з матеріального забезпечення роти ПТРК ОСОБА_6 ..

Колегія суддів ставиться до вказаних пояснень критично, оскільки усі три військовослужбовця при наданні пояснень у квітні 2024 року, у тому числі при наданні пояснень засобами зв`язку, назвали точний перелік майна з вказівкою на серійні номери нібито отриманих позивачем матеріальних цінностей 23.02.2023 та 25.09.2023.

При цьому, місця та обставини передавання майна не повідомили. Капітан ОСОБА_3 не зазначив, що він особисто бцв присутній під час передачі позивачеві відповідних ТМЦ. З пояснень тво сержанта з матеріального забезпечення роти ПТРК ОСОБА_6 вбачається, що йому відомо про таку передачу зі слів колишнього сержанта з МЗ роти ПТРК ОСОБА_2 та книги обліку військового майна, що видається тимчасово, а також результатів інвентаризацій.

Також висновки службового розслідування ґрунтуються на наявності підписів позивача у книзі обліку військового майна, що видається в тимчасове користування та які категорично заперечуються позивачем, крім отримання чохла для планшету.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у акті службового розслідування вказано про наявність заперечень позивача щодо факту отримання ТМЦ та спростування факту проставленням ним підписів у книзі обліку військового майна, що видається в тимчасове користування стосовно отримання спірного ТМЦ. Проте, вказаним поясненням не надано жодної оцінки.

Так, позивач здійснив декілька самостійних спроб довести факт того, що у книзі обліку військового майна, що видається в тимчасове користування наявний не його підпис.

По-перше, позивач звертався з повідомленням щодо можливого службового підроблення військовими посадовим особами В/ч НОМЕР_1 , що спричинило тяжкі наслідки. Надані позивачем документи свідчать, що наразі почеркознавча експертиза не була призначена та проведена з підстав, які не залежать від волевиявлення позивача, а залежать лише від слідчих органів.

По-друге, позивач звертався до суду першої інстанції з клопотанням про витребування оригіналу книги обліку військового майна, що видається в тимчасове користування та надав зразки власного підпису разом із клопотанням про призначення відповідної експертизи, яке було відхилено судом першої інстанції через відсутність необхідності відповідних знань при розгляді цієї справи.

По-третє, позивач самостійно замовив почеркознавчу експертизу з копії книги обліку військового майна, що видається в тимчасове користування з огляду на відсутність у нього оригіналу відповідної книги.

Разом з цим колегія суддів звертає увагу на те, що у відзиві на апеляційну скаргу В/ч НОМЕР_1 стверджує про те, що:

- підпис належить позивачеві, хоча остання не надає доказів експертних знань у відповідній сфері,

- суд першої інстанції правильно відмовив у призначенні відповідної експертизи з огляду на очевидність підпису саме позивача у відповідній книзі,

- покладення на позивача обов`язку з доведення того, що підпис у відповідній книзі зроблений іншої особою.

Вказані у сукупності обставини, на думку колегія суддів свідчать про бажання позивача довести усіма можливими легальними способами факт того, що він не отримував спірне майно та не розписувався за його отримання, а отже й не має нести відповідальність за його втрату. Натомість відповідач намагається уникнути встановлення об`єктивної істини з питань належності проставленого у книзі обліку військового майна, що видається в тимчасове користування, та одночасно перекладаючи відповідний обов`язок доказування заперечує саме право на перевірку справжності його підпису у книзі обліку військового майна, що видається в тимчасове користування.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до книги обліку військового майна, що видається в тимчасове користування 07.01.2023 позивач отримував у користування радіостанцію Motorola DP4401E s/n 807TYМ6168 - 1 шт, яка була повернута 25.09.2023 (т. 1 а.с. 98, п. 19 Книги) та яка була передана у день повернення іншому військовослужбовцю (т. 1 а.с. 99, п. 90 Книги). Також колегія суддів звертає увагу на відсутність підпису ОСОБА_2 у графі про отримання від позивача рації Motorola DP4401E s/n 807TYМ6168, яка в день повернення була передана іншому військовослужбовцю.

Відповідно до книги обліку військового майна, що видається в тимчасове користування 06.07.2023 позивач отримував у користування радіостанцію Motorola DP4600E (серійний номер вказано нерозбірливо) - 1 шт, яка була повернута 04.11.2023.(т. 1 а.с. 99, п. 71 Книги).

Зазначені обставини під час службового розслідування не надано оцінки.

У поясненнях капітана ОСОБА_3 наявні посилання на передачу позивачеві майна на виконання бойового розпорядження від 21.02.2023, проте комісія не встановлювала реальної необхідності в отриманні позивачем майна, яке він нібито отримав.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що сторони повідомили, що за наслідками звернення відповідача до ДБР, упродовж 9 місяців досудового розслідування слідчим ДБР не повідомлено про підозру будь-якій особі за результатами слідства, зокрема позивачеві.

Вказане дає підстави для висновку, що наразі наявність ознак вчинення діяння (дій чи бездіяльності) позивачем, що мають ознаки кримінального правопорушення (п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі») не встановлено.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що без обвинувального вироку суду існування кримінального провадження не є підставою для визнання в діях позивача ознак кримінального правопорушення відповідно, кримінальні провадження (у якому навіть не вручено жодної підозри) не є належним підтвердженням протиправності дій позивача. Усі докази підлягають оцінці сукупно.

Отже, у спірному наказі, виданому відповідачем, жодним чином не зазначено, які саме дії позивача привели до виникнення нестачі військового майна. Також, службовим розслідуванням не встановлено можливих мети та мотиву вчиненого позивачем (на думку відповідача) правопорушення, внаслідок якого державі було завдано шкоди.

Колегія суддів звертає увагу, що оскільки йдеться про застосування юридичної відповідальності, то відповідачем мав би бути доведений склад правопорушення.

Відповідачем не доведена протиправна поведінка позивача, наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і настанням шкоди, вина саме позивача у заподіянні шкоди, які згідно вимог Закону №160-ІХ є обов`язковими і необхідними умовами притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності.

Службовим розслідуванням не було встановлено прямого причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням позивачем обов`язків військової служби, а формальне посилання відповідача на те, що позивач обіймав посаду та відповідно до пояснень інших військовослужбовців та сумнівних підписів позивача у книзі обліку військового майна, що видається в тимчасове користування, не може бути належним та допустимим доказом притягнення до повної матеріальної відповідальності.

Акт службового розслідування та спірний наказ не містить висновків, які саме дії позивача призвели до нестачі майна, не встановлено мети та мотиву вчинених позивачем дій, і чи внаслідок саме його дій державі було завдано шкоди, оскільки обставина щодо проведення повторної інвентаризації матеріальних засобів відділу зберігання технічних засобів складу пального та мастильних матеріалів та складання інвентаризаційних описів, з якими ознайомлено відповідальних осіб, не свідчить про завдання саме позивачем збитків державі умисно чи з необережності.

В рамках судового розгляду, відповідачем, всупереч ч. 2 ст. 77 КАС України, не доведено, що під час проведення службового розслідування та притягнення позивача до матеріальної відповідальності було встановлено обставину щодо протиправної поведінки позивача, наявності причинного зв`язку між такою протиправною поведінкою і настанням матеріальної шкоди в розмірі 630064,84 грн, вина саме ОСОБА_1 у заподіяній шкоді, що є обов`язковими і необхідними умовами притягнення до повної матеріальної відповідальності.

Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Дисциплінарний статут), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Положення Статуту поширюються на громадян, звільнених з військової служби у відставку або у запас з правом носіння військової форми одягу, під час носіння ними військової форми одягу.

Дія Дисциплінарного статуту Збройних Сил України поширюється на Державну прикордонну службу України, Службу безпеки України, Національну гвардію України та інші військові формування, створені відповідно до законів України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Відповідно до статті 16 Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

За визначенням, наведеним у статті 1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

За змістом статті 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень визначений статтями 83 - 95 Дисциплінарного статуту.

Статтею 83 Дисциплінарного статуту визначено, що на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Стаття 51 Дисциплінарного статуту визначає види дисциплінарних стягнень, які можуть бути накладені на сержантів (старшин) (крім військовослужбовців строкової військової служби), одним з яких є попередження про неповну службову відповідність.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Згідно з ч. 2 ст. 86 Дисциплінарного статуту під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

З вищевикладеного вбачається, що військова дисципліна ґрунтується, зокрема на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, бездоганного і неухильного додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України, проте суд наголошує, що будь-яке порушення військової та/або виконавчої дисципліни повинно бути доведеним, обґрунтованим, повинно бути враховано характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Підставою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищенаведене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів вважає, що висновок В/ч НОМЕР_1 про заподіяння саме ОСОБА_1 державі шкоди, у зв`язку із чим він має нести повну матеріальну відповідальність, є недоведеним «поза розумним сумнівом» та ґрунтується на припущеннях, тому наявні правові підстави для часткового задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування пунктів 1, 3, 6, 7 наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 12.06.2024 №1226/нод "Про результати службового розслідування за фактом не здачі військового майна старшим сержантом ОСОБА_1 " та пункту 1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.06.2024 №169-РС (по особовому складу).

При цьому, колегія суддів зазначає, що доводи В/ч НОМЕР_1 про те, що командир цієї В/ч НОМЕР_1 наділений достатнім обсягом повноважень для ухвалення рішення про пониження позивача (старшого сержанта) в силу приписів ст. 8, 48, 55 Дисциплінарного статуту є слушним, а висновок суд першої інстанції у цій частині помилковим. Однак колегія суддів не вбачає підстав для більш детальної оцінки цього доводу, оскільки така обставина не впливає на рішення суду апеляційної інстанції стосовно недоведеності вчинення позивачем самого дисциплінарного правопорушення.

Стосовно пункту 2 наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 12.06.2024 №1226/нод пункту 1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.06.2024 №169-РС (по особовому складу), колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 5 ст. 85 Дисциплінарного статуту, якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Колегія суддів вважає, що саме за результатами кримінального провадження є можливість належним чином встановити обставини втрати (неповернення) відповідного майна, та особу, винну у такій втраті (неповерненні).

Пункти 4, 6.1, 6.2, 8, 9 наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 12.06.2024 №1226/нод "Про результати службового розслідування за фактом не здачі військового майна старшим сержантом ОСОБА_1 " стосуються дій зі списання втраченого майна, доведення наказу до відома осіб, яких такий наказ стосується та покладення контролю за виконанням цього наказу.

Отже, колегія суддів вважає, що вказані пункти наказу жодним чином не впливають на права та обов`язки позивача, доводів щодо зворотного позивачем не наведено, судом апеляційної інстанції не встановлено. Як наслідок у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає наявними підстави для часткового задоволення позову.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням викладеного та на підставі ч. 1 ст. 317 КАСУ колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, апеляційна скарга В/ч НОМЕР_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду І інстанції скасуванню в з ухваленням постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року по справі №440/8684/24 скасувати.

Ухвалити постанову, якою ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати пункти 1, 3, 6, 7 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 12.06.2024 №1226/нод "Про результати службового розслідування за фактом не здачі військового майна старшим сержантом ОСОБА_1 ".

Визнати протиправними та скасувати пункт 1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.06.2024 №169-РС (по особовому складу).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 25.06.2025.