Справа № 489/215/25
Суддя: Кокорєв В. В.
Дата ухвалення: 2025-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 489/215/25
Номер провадження 2-а/489/45/25
Рішення

Іменем України

01 липня 2025 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В.В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Інгульського районного суду м. Миколаєва справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 або відповідач) про визнання протиправною, скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі

встановив

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправною, скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30.06.2021 його було звільнено з місць позбавлення волі після закінчення строку відбуття покарання. В січні 2023 року позивач оновив свої військово - облікові дані в ІНФОРМАЦІЯ_3 . 30.01.2023 позивачу було видано Тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 взамін військового квитка та цією ж датою позивача було виключено з військового обліку військовозобов`язаних на підставі п.6 ч.6 ст.37 ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу". Тобто з цього часу позивач не є військовозобов`язаним та не підлягає призову під час мобілізації. 25.12.2024 позивач звернувся до відповідача щодо невідповідності даних, що містяться в Резерв+, а саме щодо відсутності запису про виключення його з військового обліку. Однак, начальник ІНФОРМАЦІЯ_4 замість того щоб виправити помилку, хотів направити позивача на проходження ВЛК для встановлення придатності для проходження військової служби. Проте позивач відмовився від отримання повістки на проходження ВЛК. Позивач вважає, що він не є військовозобов`язаним і не повинен ставати на військовий облік знову та проходити ВЛК.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, подав до суду відзив, в якому вказав, що У зв`язку з внесенням змін до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в редакції від 29.11.2024 року, відповідно до абз. 10 - 11 п. 2 ч. 1 ст. 37, взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідних підрозділах розвідувальних органів України підлягають громадяни України: 2) на військовий облік військовозобов`язаних: які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань.

Згідно Додатку №2 Постави КМУ №1487 в редакції від 29.10.2024 року (Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів), Призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні: 1) перебувати на військовому обліку: за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання - у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ (далі - органи СБУ), військовозобов`язані розвідувальних органів - у відповідному підрозділі розвідувального органу). Крім того, призовники, військовозобов`язані та резервісти, які проживають в селах та селищах, а також у містах, де відсутні відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, повинні перебувати на персонально-первинному військовому обліку у відповідних виконавчих органах сільських, селищних, міських рад; за місцем роботи (навчання) - в центральних і місцевих органах виконавчої влади, в інших державних органах, в органах місцевого самоврядування, в органах військового управління (органах управління), військових частинах (підрозділах) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органах спеціального призначення, на підприємствах, в установах, організаціях, закладах освіти, закладах охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності.

За таких умов позивач повинен був стати на військовий облік після зміни нормативно-правових актів відповідними редакціями, тому твердження Позивача, щодо протиправного взяття на військовий облік є хибним, працівники ІНФОРМАЦІЯ_4 діяли відповідно до закону та в межах своїх повноважень.

25.12.2024 року позивач самостійно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Під час проведення перевірки було встановлено, що Позивач є військовозобов`язаною особою та не перебуває на обліку в жодному ІНФОРМАЦІЯ_2 . О 09:30 позивачеві було запропоновано стати на військовий облік згідно повістки № 3100 від 25.12.2024 року метою якої є взяття позивача на військовий облік. Від отримання повістки Позивач відмовився у зв`язку з чим був складений акт відмови від отримання повістки, зміст повістки про взяття на військовий облік був доведений Позивачеві до відома працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 . В подальшому Позивач заявив відмову від взяття на військовий облік, наслідком даної відмови став акт про відмову від постановки на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_4 , але факт відмови не є причиною та перешкодою не взяття на військовий облік громадян. Таким чином Позивача було взято на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_4 25.12.2024 року. Факт взяття на військовий облік був задокументований шляхом внесення інформації до облікової картки. Після взяття на військовий облік позивач був попереджений про відповідальність у разі ухилення від призову на військову службу під час мобілізації про що говорить особистий підпис Позивача на відповідному аркуші повідомлення. В подальшому позивачеві було запропоновано отримати повістку №6472 від 25.12.2024 року на проходження військово-лікарської комісії з метою визначення придатності резервіста та військовозобов`язаного для проходження військової служби за станом здоров`я, картку №3562 обстеження та медичного огляду від 25.12.2024 року та відповідного направлення на проходження ВЛК, але попри обізнаність про відповідальність у разі ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, все одно відмовився від отримання повістки на проходження військово-лікарської комісії, наслідком чого став акт відмови від отримання повістки, акт про відмову від підпису та отримання повістки на проходження ВЛК, та рапорт працівника ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

25.12.2024 головним спеціалістом командування ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення №886 за ч.3 ст.210-1 КУпАП, відповідно до якого 25.12.2024 приблизно о 10:00год. ОСОБА_1 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Під час проведення перевірки щодо правильності військового обліку було встановлено, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним ,який перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 . В приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 був повідомлений під особистий підпис про відповідальність у разі ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. В подальшому ОСОБА_1 відмовився від отримання повістки на проходження ВЛК, наслідком чого був складений акт відмови від підпису та отримання повістки на проходження ВЛК. Факт відмови від проходження ВЛК зафіксований працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 . Поважних причин не проходження ВЛК ОСОБА_3 не заявляв. Таким чином ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП, тобто порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію , вчинене в особливий період. Повідомлено про розгляд справи, який назначено на 25.12.2024 об 12:00 год., про що ОСОБА_1 розписався та в поясненнях до протоколу написав, що він виключений з військового обліку.

25.12.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 було складено постанову №888 за справою про адміністративне правопорушення, в якій вказано, що 25.12.2024 приблизно о 10:00год. ОСОБА_1 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Під час проведення перевірки щодо правильності військового обліку було встановлено, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним ,який перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 . В приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 був повідомлений під особистий підпис про відповідальність у разі ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. В подальшому ОСОБА_1 відмовився від отримання повістки на проходження ВЛК, наслідком чого був складений акт відмови від підпису та отримання повістки на проходження ВЛК. Факт відмови від проходження ВЛК зафіксований працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 . Поважних причин не проходження ВЛК ОСОБА_3 не заявляв. Таким чином ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП, тобто порушення законодавства про оборону ,мобілізаційну підготовку та мобілізацію , вчинене в особливий період та його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладено штраф у сумі 17000 грн.

Як слідує з матеріалів справи, 30.01.2023 На ім' я ОСОБА_1 видано тимчасове посвідчення № НОМЕР_1 , яке видано взамін в/квитка. Вказано також, що 30.01.2023 його було виключено з військового обліку військовозобов`язаних.

Частиною 3 статті 210-1 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинені в особливий період.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про оборону України" особливим періодом є період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від № 2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Згідно з Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України № 2105-ІХ від 24.02.2022, оголошується та проводить загальна мобілізація (в подальшому Указами Президента воєнний стан та строк загальної мобілізації було неодноразово продовжено та вони існували 25.12.2024, тобто станом на дату винесення оскаржуваної постанови).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (ч.2 ст. 235 КУпАП).

Згідно з ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.

Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (прізвище,ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу,стосовно якої розглядається справа(прізвище,ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Приписами статті 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ч. 5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.

Питання військово-лікарської експертизи вирішуються спеціальним законодавством, а саме - Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 (далі - Положення).

Військово-лікарська експертиза - це: медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військово-спортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ; встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, осіб, звільнених з військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв), які призвели до смерті військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби.

Військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів.

Медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови).

Відповідно до п.6.2 розділу VI Положення на військовослужбовців, які направляються на медичний огляд ВЛК, подаються: направлення із зазначенням військового звання, прізвища, ім`я та по батькові, дати народження, місяця та року призову (прийняття) на військову службу, ТЦК та СП, яким призваний у Збройні Сили України (колишнього СРСР), попереднього діагнозу та мети огляду (направлення на огляд може бути підписане начальником штабу (від начальника штабу полку та вище) або начальником кадрового органу (від начальника управління роботи з особовим складом об`єднання та вище) із посиланням на рішення відповідного командира (начальника).

Направлення на медичний огляд ВЛК, видане військовослужбовцю, обов`язкове до виконання.

Обов`язок проходити медичний огляд підтверджений абз.4 ч.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» де вказано, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.

Аналізуючи вищенаведені правові положення, встановлено, що відмова від проходження ВЛК суперечить чинному законодавству, адже Наказом Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008 чітко регламентований прямий обов`язок проходити ВЛК з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я та неможливість відмовитися від проходження ВЛК.

Суд виходить з того, що проходження ВЛК є не правом, а обов`язком військовозобов`язаного, за порушення якого може наставати відповідальність.

Як слідує з матеріалів справи, позивач вказує, що оскільки 30.01.2023 йому було виключено з військового обліку військовозобов`язаних, то відповідно він не є військовозобов`язаним та не повинен проходити ВЛК.

Відповідно до пункту 22 Порядку взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, підрозділах Служби зовнішньої розвідки здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Частиною 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено підстави виключення з військового обліку.

Так, відповідно до п.6 ч.1 ст.37 ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу" (в редакції від 29.10.2022, тобто станом на день видачі тимчасового посвідчення та виключення позивача з військового обліку) виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

На час притягнення позивача до адміністративної відповідальності за спірною постановою від 25.12.2024 ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу" діяв в новій редакції та було виключено п.6 ч.1 ст.37, за ким позивача було виключено з військового обліку. В свою чергу, згідно з п.2 ч.1 ст.37 вказаного Закону взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідних підрозділах розвідувальних органів України підлягають громадяни України на військовий облік військовозобов`язаних, які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань.

З цього слідує, що станом на 25.12.2024, коли позивач звернувся до відповідача з питанням приведення у відповідність своїх військово-облікових даних, він відносився до категорії осіб, які підлягають взяттю на військовий облік.

З огляду на це Верховний Суд зазначає, що громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, котрі відповідно до п. п. 6 п. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" підлягають виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) і не входять до кола осіб, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", як такі, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. (Постанова Верховного Суду від 09.03.2023 у справі N 600/2520/22-а ).

Вінницький окружний адміністративний суд у рішенні від 03.07.2024 справа № 120/2772/24 зазначив, що непроставлення відмітки про виключення позивача з військового обліку через неналежне виконання посадовими особами відповідача певних етапів процедури такого виключення суперечить принципу правової визначеності.

Так, оскільки в п. 3.1 рішення Конституційного Суду України (справа №1-25/2010) від 29.06.2010) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Право громадянина на виконання щодо нього встановлених законом гарантій, а саме на проставлення в його військово-обліковому документі відмітки про виключення його з військового обліку, тобто на належне документальне оформлення такого виключення не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за здійснення процедури виключення осіб з військового обліку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейський суд з прав людини зазначає, що принцип унеможливлення зворотної дії закону в часі не застосовується, коли нове законодавство ставить особу в сприятливіший стан (Scoppola v. Italy, заява № 126/05, п. 102-111).

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп).

У рішенні Конституційного Суду України від 22.05.2018 № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням.

Тож повторне взяття на військовий облік позивача на підставі нових законів, який вже був виключений з обліку в 2023 році, є дією, яка погіршує його існуюче становище, та буде обмеженням його конституційних прав і свобод.

Дослідивши надані сторонами докази, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Згідно із статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

За правилами частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як свідчать обставини справи, у позовній заяві позивачем заявлялось про понесення нею судових витрат на правничу допомогу та надано документальне підтвердження цих витрат, а саме: ордер на надання правничої допомоги, свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги тривалість розгляду справи, складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання адвокатських робіт (наданих послуг), фактичну участь представника позивача при розгляді даної справи, приймаючи до уваги мотиви задоволення позову, суд вважає, що вимоги про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справи підлягають частковому задоволенню, в розмірі 4000,00 грн.

Керуючись ст. ст.241-246 КАС України, суд

вирішив

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову №888 від 25.12.2024, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковником ОСОБА_4 , про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст.210-1 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн. 00 коп. та закрити провадження у справі.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 605 грн. 60 коп. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. (чотири тисячі гривень 00 копійок).

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП - НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_7 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Суддя В. В. Кокорєв