Справа № 280/11974/24
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2025 року м. Дніпросправа № 280/11974/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.,

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року (суддя Богатинський Б.В., повне судове рішення складено 06 березня 2025 року) в справі № 280/11974/24 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про:

визнання протиправною відмови щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток загиблого сина навідника-оператора 3-го відділення 1- го взводу спеціального призначення 1-ї роти спеціального призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_2 батальйону спеціального призначення старшого солдата ОСОБА_3 ;

зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток загиблого сина навідника-оператора 3-го відділення 1-го взводу спеціального призначення 1-ї роти спеціального призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_2 батальйону спеціального призначення старшого солдата ОСОБА_3 .

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправними відмови військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, викладені у листах від 03.06.2024, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток за свого загиблого сина навідника-оператора 3-го відділення 1- го взводу спеціального призначення 1-ї роти спеціального призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_2 батальйону спеціального призначення старшого солдата ОСОБА_3 .

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рівними частками грошову компенсацію за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток за свого загиблого сина навідника-оператора 3-го відділення 1-го взводу спеціального призначення 1-ї роти спеціального призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_2 батальйону спеціального призначення старшого солдата ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, залишити позов без розгляду.

Апелянт звертає увагу, що підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення соціального захисту військовослужбовців, поліцейських та деяких інших осіб», який набрав чинності 05 жовтня 2023 року, стаття 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнена пунктом 22 такого змісту: « 22. У разі загибелі (смерті) військовослужбовців грошова компенсація за всі не використані ними за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», виплачується членам сімей загиблих (померлих) військовослужбовців, зазначеним в абзаці четвертому пункту 6 статті 9 цього Закону, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини».

Законодавець не надав цим положенням закону зворотної дії, тому зазначені вище зміни застосовуються лише щодо правовідносин, пов`язаних із загибеллю військовослужбовців після 05 жовтня 2023 року.

Кабінет Міністрів України постановою від 16 січня 2024 року №37 затверджено Порядок виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців та поліцейських у разі їх загибелі (смерті), пунктом 3 якого установлено, що ця постанова застосовується у частині виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців та поліцейських у разі їх загибелі (смерті) з 05 жовтня 2023 року, а якщо військовослужбовець загинув до 05 жовтня 2023 року військова частина не вправі застосовувати норми Порядку №37 та виплачувати грошову компенсацію за цим Порядком.

Оскільки позивачі в заявах посилались саме на Порядок № 37, а військова частина не вправі за заявника змінювати правові підстави його звернення та вирішувати таке звернення на підставі інших, ніж вказав заявник, правових підставах.

Суд першої інстанції, встановивши відсутність можливості для військової частини задовольнити заяви позивачів, оскільки вони обґрунтовані посиланням на нормативно-правовий акт, який не може бути застосований, безпідставно задовільнив позов.

Посилання суду в оскаржуваному рішенні на положення Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України є помилковими, оскільки цей нормативно-правовий акт не поширюється на військовослужбовців Національної гвардії України, яким був загиблий ОСОБА_3 .

Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затверджена наказом МВС України 15.03.2018 № 200, яка регулює порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України, не містить положень щодо виплати членам сім`ї грошової компенсації за невикористані дні відпусток у разі загибелі військовослужбовця.

Оскільки ОСОБА_3 не був звільнений з військової служби, а був виключений із списків особового складу частини у зв`язку із загибеллю, то підстави для застосування пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не настали.

Крім того, вважає, що позивачами пропущено строк звернення до суду, адже від дати оскаржуваної відмови (03.06.2024) до дати подання адміністративного позову (19.12.2024) минуло більше 6 місяців. Встановивши факт пропуску строку звернення до суду і не зажадавши від позивачів заяв про поновлення пропущеного строку, суд першої інстанції не міг поновити такий строк, а, отже, був зобов`язаний залишити позов без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі просять залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що син позивачів ОСОБА_3 , проходячи військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання у місті Кремінна Кремінського району Луганської області.

На дату загибелі ОСОБА_3 ним не використана щорічна основна відпустка за 2022, 2023 роки тривалістю 38 діб.

25 травня 2024 року позивачі звернулись до відповідача з заявами, в яких просили виплатити грошову компенсацію невикористаної їх сином відпустки, але листами від 03.06.2024 №40/57/12-5776 та №40/57/12-5777 відповідач відмовив у задоволенні заяв, зазначивши, що реалізувати право на отримання грошової компенсації за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпустки можуть члени сімей військовослужбовців у разі загибелі військовослужбовця після 05 жовтня 2023 року.

Станом на момент виключення ОСОБА_3 із списків особового складу військової частини відповідач не провів з ним розрахунку грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки за 2022-2023 роки.

Кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки ОСОБА_3 становить: з 01.05.2022 по 20.09.2023 - 38 діб, що підтверджується витягом з наказу від 07.12.2023 №304мтд.

Суд першої інстанції вважав, що батьки військовослужбовця в рівних частках мають право на виплату у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належного йому, але не отриманого до дня смерті (загибелі), грошового забезпечення за умови, якщо військовослужбовець не перебуває у шлюбі та не має дітей.

Згідно з довідкою відповідача від 27.05.2024 №4143 загиблий солдат ОСОБА_3 був неодружений, батько: ОСОБА_1 , мати: ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що мати та батько загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 мають право на отримання компенсації за всі невикористані дні основної та щорічної додаткової відпустки їх загиблого сина рівними частками, а відповідачем протиправно надані позивачам відмови щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , проходячи військову службу за призовом під час мобілізації у складі військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання у місті Кремінна Кремінського району Луганської області.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07 грудня 2023 року № 304мтд навідника-оператора 3-го відділення 1-го взводу спеціального призначення 1-ї роти спеціального призначення (на бронетранспортерах) НОМЕР_2 батальйону спеціального призначення старшого солдата ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із загибеллю.

На дату загибелі ОСОБА_3 ним не використана щорічна основна відпустка за 2022, 2023 роки тривалістю 38 діб, відповідачем не проведено розрахунку грошової компенсації за невикористані дня основної відпустки за 2022-2023 роки.

ОСОБА_3 у шлюбі не перебував, дітей не мав.

Батьки загиблого ОСОБА_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 травня 2024 року звернулись до відповідача з заявами про виплату грошову компенсацію невикористаної їх сином відпустки.

Відповідач листами від 03 червня 2024 року №№40/57/12-5776, 40/57/12-5777 повідомив позивачів про відсутність підстав для виплати грошової компенсації з тих підстав, що реалізувати право на отримання грошової компенсації за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпустки можуть члени сімей військовослужбовців у разі загибелі військовослужбовця після 05 жовтня 2023 року.

З цим позовом позивачі звернулись до суду 19 грудня 2024 року.

Стосовно питання строку звернення до суду суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Предметом позову в цій справі є дії з відмови позивачем у виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток, викладені у листах відповідача від 03 червня 2024 року.

Позов подано до суду 19 грудня 2024 року (здано на пошту).

Отже, позивачами, дійсно, пропущено строк звернення до суду на 15 днів.

Проте, зважаючи на предмет позову, який стосується виплати батькам загиблого військовослужбовця невиплачених сум грошового забезпечення, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що залишення таких позовних вимог без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду на 15 днів буде свідчити про надмірний формалізм.

Тому суд відхиляє доводи апелянта про необґрунтованість незастосування судом першої інстанції наслідків пропуску строку звернення до суду.

Стосовно суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Правові засади організації та порядку діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження визначає Закон України «Про Національну гвардію України» від 13 березня 2014 року №876-VII (далі - Закон №876-VII), частинами першою та другою статті 21 якого установлено, що держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їхніх сімей, працівників, резервістів Національної гвардії України, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби (виконання обов`язків служби у військовому резерві) або постраждали в полоні у ході бойових дій (війни), в умовах правового режиму надзвичайного стану, під час проходження військової служби за межами України в порядку військового співробітництва або під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Абзацом першим частини шостої статті 21 Закону №876-VII визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України здійснюється в порядку та розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту встановлює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону №2011-ХІІ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частиною першою статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №?3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) передбачено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги, а саме використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 10-1 Закону № 2011-XII у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Тобто законодавець установив, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки.

Пунктом 6 статті 18 Закону № 2011-XII передбачено, що вдова (вдівець), батьки загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік), у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - особи з інвалідністю з дитинства, батьки військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, мають право на пільги, передбачені цим Законом.

Пунктом 6-1 статті 18 Закону № 2011-ХІІ установлено, що членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у пункті 6 статті 9 цього Закону.

Порядок виплати грошового забезпечення зазначеним у цьому пункті членам сімей військовослужбовців визначається Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також військовими формуваннями, правоохоронними і розвідувальними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями.

Відповідно до частини шостої статті 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, що не була одержана за життя, виплачується членам сім`ї такого працівника, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.

Станом на момент виключення ОСОБА_3 із списків особового складу військової частини відповідачем не виплачено військовослужбовцю грошова компенсація за невикористані календарні дні основної відпустки за 2022-2023 роки.

Відповідно до витягу з наказу від 07 грудня 2023 року №304мтд кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки ОСОБА_3 за період з 01 травня 2022 року по 20 вересня 2023 року становить 38 діб.

Порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України (далі - військовослужбовці), які обіймають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров`я та установах Національної гвардії України (далі - військові частини) визначає Інструкція

про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затверджена наказом МВС України від 15 березня 2018 року № 200, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2018 року за № 405/31857 (далі - Інструкція № 200, застосовується у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 розділу XXVIIІ «Виплата грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, зникнення безвісти, смерті (загибелі) військовослужбовців або визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими» Інструкції № 200 установлено, що у разі смерті (загибелі) військовослужбовця грошове забезпечення нараховується повністю за той місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув).

Грошове забезпечення виплачується членам сімей військовослужбовців:

дружині (чоловіку), а у разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

У разі відсутності осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.

У разі індексації грошового забезпечення військовослужбовців грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців виплачується з урахуванням такої індексації.

Пунктом 3 розділу XXVIIІ Інструкції № 200 передбачено, що особам, зазначеним у пункті 1 цього розділу, також виплачуються одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на отримання яких виникло у військовослужбовця до дня його смерті (загибелі), або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, або оголошення померлим.

Отже, на час загибелі сина позивачів у Законі № 2011-ХІІ та Інструкції № 200 були відсутні норми, які регулювали виплату грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки загиблого військовослужбовця.

Враховуючи, що спеціальним законодавством на час загибелі сина позивачів не врегульоване питання виплати грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки загиблого військовослужбовця, суд доходить до висновку про можливість застосування Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), а також приписів Закону № 504/96-ВР як таких, що є загальними та поширюються на спірні правовідносини.

Подібну правову позицію викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18, від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 22 червня 2023 року у справі №380/152/20.

При цьому суд не знаходить підстав для відступу від такої позиції.

Так, як вказано вище, відповідно до частини шостої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, що не була одержана за життя, виплачується членам сім`ї такого працівника, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.

Частиною шостою статті 83 КЗпП установлено, що у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, що не була одержана за життя, виплачується членам сім`ї такого працівника, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.

Враховуючи приведені правові норми, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що позивачі як батьки загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 мають право на отримання компенсації за всі невикористані дні основної та щорічної додаткової відпустки їх загиблого сина рівними частками, а відповідачем протиправно відмовлено позивачам у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки їх загиблого сина ОСОБА_3 .

Суд зауважує, що Кабінетом Міністрів України постановою від 16 січня 2024 року № 37 затверджено Порядок виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців та поліцейських у разі їх загибелі (смерті), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України.

Цей Порядок прийнятий після виникнення спірних правовідносин та не регулює спірні в цій справі правовідносини, проте посилання позивачів у заявах на цей Порядок не надає відповідачу підстав для відмови у задоволенні заяв, адже відповідачем заяви позивачів мали розглядатися на підставі поданих документів і змісту таких заяв, а не виключно, виходячи з правової норми, на яку послалися позивачі у заявах.

Тому доводи апелянта про безпідставність висновку суду першої інстанції в цій частині відхиляються судом як необґрунтовані.

Крім того, суд першої інстанції доречно зауважив, що розвиток нормативного врегулювання спірних правовідносин свідчить про розуміння державою свого позитивного обов`язку щодо виплати членам сімей загиблих військовослужбовців всіх належним їм до смерті сум, до яких має бути включена і компенсація за невикористані дні відпустки.

Той факт, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, не спростовує правильності висновку суду першої інстанції, позаяк судом першої інстанції крім цього Порядку застосовано й положення Інструкції № 200.

Також суд відхиляє аргумент апелянта про те, що оскільки ОСОБА_3 не був звільнений з військової служби, а був виключений із списків особового складу частини у зв`язку із загибеллю, то підстави для застосування пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не настали, адже приведені вище приписи частини шостої статті 24 Закону № 504/96-ВР та частиною шостою статті 83 КЗпП надають позивачам право на отримання компенсації за невикористані дні відпустки їх загиблого під час виконання обов`язків військової служби сина.

Підсумовуючи викладене, суд погоджує висновок суду першої інстанції про задоволення позову.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року в справі №280/11974/24 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року в справі №280/11974/24 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 26 червня 2025 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 26 червня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов