Справа № 640/19130/22
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2025-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 року Справа№640/19130/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасенка І.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області (юридична адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4а, код ЄДРПОУ 4255298) про визнання протиправним та скасування наказу № 119 від 12.08.2022 року та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу № 119 від 12.08.2022 року та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12.08.2022 року № 119 про відмову ОСОБА_1 , в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, та прийняти рішення у відповідності до норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 19.08.2022 року ним було отримано повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.08.2022 року № 55.

Позивач вважає таку відмову протиправною, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2022 року було відкрито провадження у справі № 640/19130/22 за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу № 119 від 12.08.2022 року та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 2 розділу II Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» справу № 640/19130/22 передано на розгляд Донецькому окружному адміністративному суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2025 року зазначену справу було передано на розгляд судді Донецького окружного адміністративного суду Тарасенку І.М.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року, суддею Тарасенком І.М. прийнято справу № 640/19130/22 за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу № 119 від 12.08.2022 року та зобов`язання вчинити певні дії до свого провадження, та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача надав суду відзив, в якому зазначив, що позивач не навів жодної аргументації своїм побоюванням у разі повернення до країни громадської належності, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України № 3671-IV.

Отже, відповідач вказує, що оскільки заява позивача є очевидно необґрунтованою, тобто відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 статті 1 Закону України № 3671-VI, ЦМУ ДМС прамовірно відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, представник відповідача вказує, що наказ ЦМУ ДМС від 12.08.2022 року № 119 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» прийнятий відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Польща, що підтверджується копією національної ID-картки № НОМЕР_1 та національним паспортом для виїзду за кордон № НОМЕР_2 .

Позивач потрапив до України автомобільним шляхом транзитом через Литву, Латвію та Білорусь у квітні 2020 року.

У зв`язку із тим, що позивач перебуває у міжнародному розшуку, 12 грудня 2020 року його в порядку статей 208, 528 Кримінального процесуального кодексу України було затримано.

Від Міністерства юстиції Республіки Польща до України надійшов запит на видачу ОСОБА_4 для притягнення його до відповідальності за вчинення злочинів, передбачених статтею 258 параграф 3, статтею 271 параграф 3, статтями 273, 284, 286, 297, 300 Кримінального кодексу Республіки Польща.

10 вересня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та був документований Довідкою про звернення за захистом в Україні № 013660.

У своїй заяві позивач просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та повідомляє детальну історію господарської діяльності свого підприємства PHPU «Ярекс», розповідає про тривалий період автоматизації та розширення виробництва, яке виконувалось за рахунок залучення інвестицій Польської агенції з розвитку підприємств (ПАРП) та за допомогою фінансових інструментів ЄС.

Позивач зазначає, що з 2015 року його основний конкурент скористався зміною влади у Польщі та за допомогою своїх зав`язків у прокуратурі, місцевій адміністрації та інших владних органах розпочав тиск на його підприємство з метою доведення його до банкрутства.

Позивач розповідає про тривалий процес боротьби з рішеннями податкових органів Польщі, які заважали його використати в повній мірі інвестиційні кошти та проблеми пов`язані з банкрутством підрядників.

Крім того, позивач зазначив, що 21 березня 2017 року він затриманий правоохоронними органами Польщі та звинувачений у махінаціях з коштами ПАРП.

Як зазначає позивач, після цього був тривалий судовий розгляд його справи, та суд першої інстанції відмовив прокуратурі у задоволені клопотання на продовження строку його затримання до березня 2020 року, проте вказане рішення було скасовано апеляційним судом.

Крім того, позивач зазначає, що на нього вчинявся тиск зі сторони невстановлених осіб, яких вважає причетними до політичної партії «Право та справедливість». За його словами вони вимагали у нього 1 млн. євро. Позивач зазначає, що отримував погрози щодо його вбивства та його родини з боку вказаних осіб.

Позивач вважає, що кримінальне переслідування його особи пов`язане з бажанням вказаних осіб отримати нелегальним шляхом фінансування політичної партії «Право та справедливість».

ОСОБА_2 повідомив, що його дружина лікується від тривалої депресії пов`язаної із вказаними погрозами, а донька навіть намагалась покінчити життя самогубством.

Позивач також зазначив, що під час знаходження на території Білорусі отримав телефонний дзвінок, під час якого йому погрожували смертю, якщо він повернеться до Польщі.

Отже, позивач ОСОБА_2 побоюється, що в умовах політичних змін на посадах Генерального прокурора Польської Республіки, Міністра юстиції та ряду політиків, втрачено демократичний контроль за судовою владою в польському суспільстві та вважає, що польські органи судочинства є упередженими з огляду на поточні проблеми незалежності судової влади Республіці Польща.

Під час співбесіди, яка відбулась 20 серпня 2022 року, ОСОБА_2 повідомив що компанія конкурент позивача фірма «Польвакс», яка пов`язана із польською владою через нафтопереробний концерн «Орлен». Інших подробиць щодо деструктивних дій свого конкурента позивач не повідомив; разом із пошуком захисту, ціллю приїзду в Україну позивач визначає отримання медичної допомоги та проведення операції на хребті; позивач вбачає в діях польської влади ознаки політичного переслідування. Разом з тим, він стверджує, що не є та не був членом політичних партій.

19 серпня 2022 року позивачем було отримано повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту № 55 від 12.08.2022 року.

Відповідно до вказаного повідомлення, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Отже, спірним питання даної справи, є законність відмови позивачу в отриманні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом. Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 вказаного Закону:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 7 ст. 7 Закону № 3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ст. 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 11 ст. 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом статті 10 Закону № 3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Термін «біженець» означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань (підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, далі - Конвенція).

За правилами частини 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами (далі - Директива): обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

За змістом пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані передусім самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

На підставі позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. У такий спосіб, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

За правилами частини 2 статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

До того ж, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або надання додаткового захисту.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі - Постанова № 3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з частиною 3 статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Також, слід зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Отже, особа, яка шукає притулку, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до приписів 81 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН - переслідування за «політичними мотивами» не завжди можливо встановити причинний зв`язок між вираженими поглядами та відповідними нормами, від яких страждає або від яких побоюється прохач. Такі важелі рідко застосовуються безпосередньо у зв`язку з політичними переконаннями відповідною мірою, від яких страждає або побоюється прохач. Частіше ці міри приймають вид санкцій за начебто злочинні дії проти існуючої влади. Тому необхідно з початку з`ясувати політичні переконання прохача, які є причиною його поведінки та встановити факти, котрі призвели чи можуть призвести до наслідків, яких побоюється прохач.

Як вбачається з аналізу матеріалів особової справи № 202IKYIV0143 в контексті ситуації у країні громадянської належності позивача (Республіка Польща) дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість свого повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання щодо переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI. Ні у своїй заяві, ні під час співбесіди, позивач не довів існування будь-яких реальних чинників, які б вказували на небезпеку для нього чи переслідування у країні громадянського походження за будь-якою з конвенційних ознак, у тому числі за ознаками політичних переконань. За ознаками релігії, національності, належності до соціальної групи, тощо.

Жодною офіційною інформацією, яка б підтвердила твердження позивача про його переслідування в країні громадянської належності, відповідач не володіє.

Також, під час розгляду справи, позивачем не надано жодних документів, які б чітко вказували на його переслідування.

У кримінальній справі, яка була порушена проти позивача, жодного політичного підтексту не прослідковується.

Отже, відсутні підстави вважати, що вказана кримінальна справа має ознаки переслідування, що підпадають під дію Закону № 3671-VI.

Таким чином, суд дійшов висновку, що порушена проти позивача кримінальна справа не є способом його переслідування за політичною ознакою, а відповідно до пункту 56 Керівництва процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління верховного Комісара ООН у справах біженців, кримінальне переслідування правоохоронними органами не співвідноситься з переслідуванням за конвенційними ознаками, а тому є підставою для надання міжнародного захисту.

Крім того, позивач не надав суду доказів того, що він належав до політичних, релігійних та громадських організацій.

Доцільно також відзначити, що після проведення аналізу встановлено, що до звернення із заявою шукача захисту є лише його спробою затягування процедури екстрадиції. Позивач двічі (17.09.2021 року та 03.11.2021 року) відмовлявся від передбаченої Законом процедури проведення співбесіди, що унеможливлювало завершення розгляду його заяви, мотивуючи свої дії тим, що він потребує присутності на співбесіді свого адвоката. При цьому, 03.11.021 року адвокат позивача був присутній під час проведення співбесіди, що зафіксовано підписом протоколу та відеозаписом.

Суд також вважає зазначити, що надані позивачем у своїй заяві та під час співбесіди відомості щодо невідкладності операції на хребті мають значні суперечності із його діями.

Отже, бажання позивача провести операцію саме в України, він описує вкрай загально, а саме, що йому порадили, що тут гарні спеціалісти.

Крім того, кружний транзит через Литву, Латвію та Білорусь, зважаючи на спільний україно-польський кордон ставлять під сумнів його пояснення.

Також, суд наголошує на тому, що позивач надав пояснення відповідачу, в яких зазначав, що його сім`я у важкому психологічному стані, що їм постійно надходять погрози, проте його родина, за словами самого позивача, знаходиться на території Польщі.

Суд зазначає, що позивачем не надано жодної конкретної інформації про своє переслідування на території Польщі, а лише обмежується твердженнями що його заарештують.

Отже, суд робить висновок, що позивачем не надано об?єктивних та аргументованих доказів щодо його політичного переслідування на території Польщі.

Більш того, як вбачається з матеріалів наданих Київською обласною прокуратури щодо екстрадиційної перевірки, позивач знаходиться у розшуку компетентними органами Республіки Польща для притягнення до відповідальності за вчинення злочинів, пов`язаних із шахрайством та організацією кримінального угрупування.

Вказані у зазначених матеріалах злочини є екстрадиційними злочинами у відповідності до законодавства України.

Отже, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 ні у своїй заяві, ні під час співбесіди, ні під час розгляду судом даної справи, не довів існування будь-яких реальних чинників, які б вказували на небезпеку для нього чи переслідування у країні громадянського походження за будь-якою з конвенційних ознак, у тому числі за ознаками політичних переконань, за ознаками релігії, національності, належності до соціальної групи, тощо.

Суд також зазначає, що відповідно до пункту 56 Керівництва процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління верховного Комісара ООН у справах біженців, кримінальне переслідування правоохоронними органами не співвідноситься з переслідуванням за конвенційними ознаками, а тому не є підставою для надання міжнародного захисту: «56. Переслідування слід відрізняти від покарання за порушення закону відповідності із звичайним правом. Особи, які рятуються від переслідування за такі злочини, як правило не є біженцями. Слід нагадати, що біженець жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка уникає правосуддя.»

З матеріалів справи вбачається, що позивач не належав до політичних, релігійних та громадських організацій.

Інформація про наявність збройних конфліктів, переслідувань окремих соціальних груп, до яких відноситься ОСОБА_2 , на території Республіки Польща, відсутня.

Отже, позивач не навів жодної аргументації своїх побоювань у разі повернення до країни громадської належності, які б гуртувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам пунктів 1, 13 частини 1 статті 3 Закону України № 3671-VI.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Таким чином, аналізуючи вказану норму, можна дійти висновку, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до закінчення законного строку перебування на території України (90 днів) особа може звернутися лише у разі, коли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту виникли вже під час її перебування на законних підставах в Україні (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника).

Водночас, у разі, коли вказані вище обставини виникли ще під час перебування особи на території країни її громадянської належності чи постійного проживання та особа залишає країну у пошуках притулку, то для звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України застосовується строк, визначений ч. 1 ст. 5 Закону № 3671-VI (п`ять робочих днів).

Відтак, оскільки з матеріалів справи судом встановлено, що підстави, з якими ОСОБА_2 пов`язує необхідність отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту виникли ще під час її перебування на території Республіки Польща, то із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вона повинна була звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту протягом п`яти робочих днів.

Таким чином, суд враховує, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Правові висновки аналогічного змісту викладені Верховним Судом, зокрема, в постанові від 16.02.2018 року у справі № 825/608/17, у постанові від 11.10.2018 року у справі № 815/1892/17.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 119 від 12.08.2022 року є таким, що прийнятий у відповідності до діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За частинами 1, 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи ОСОБА_1 є не обґрунтованими, не підтверджені належними доказами, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 72-77, 139, 241-246, 255, 263, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області (юридична адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4а, код ЄДРПОУ 4255298) про визнання протиправним та скасування наказу № 119 від 12.08.2022 року та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Тарасенко