Справа № 400/2447/25
Суддя: Дерев'янко Л.Л.
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 р. № 400/2447/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дерев`янко Л.Л. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаВійськової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,

провизнання бездіяльності протиправною; стягнення середнього заробітку за період з 08.06.2024-27.02.2025; стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (Ідентифікаційний код № НОМЕР_3 ) середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний код № НОМЕР_3 ) середній заробіток за період з 08.06.2024 року по 27.02.2025 року;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний код № НОМЕР_3 ) моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив військову службу у військовій частини НОМЕР_1 . При виключенні зі списків особового складу 07.06.2024 позивачу не було виплачено грошове забезпечення за період з 30.01.2020 про 19.05.2023 з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт. Право на розраховане таким чином грошове забезпечення підтверджено судовими рішеннями. Остаточний розрахунок на виконання судових рішень, а отже, і отримання всіх сум, належних при звільненні, здійснено 27.02.2025. Позивач вважає, що у нього виникло право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, що і стало підставою для звернення до суду із даною позовною заявою. Також позивач посилається на доцільність стягнення з відповідача моральної шкоди.

Ухвалою від 18.03.2025 року Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.

04.06.2025 до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Так, відповідач звернув увагу суду, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, оскільки останній своєчасно був ознайомлений з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №163 про звільнення. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що всі вищевказані грошові виплати та суми коштів які були нараховані позивачу судовими рішеннями, були здійсненні після його звільнення та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та були здійсненні військовою частиною в добровільному порядку на виконання вищевказаних рішень суддів та на момент звільнення позивача з лав Збройних Сил України дані суми йому ще не належали. Також відповідач зазначає, що позовні вимоги щодо зобов`язання нарахувати та виплати на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку грошового забезпечення при звільнені, не відповідають та не кореспондуються з нормами спеціального законодавства, що регулює питання проходження військової служби. Відповідач просить суд врахувати, що станом на 03.06.2025 існує заборгованість з виконання судових рішень у справах, стороною яких виступає військова частина НОМЕР_1 , на загальну суму 12030279,07 гривень (дванадцять мільйонів тридцять тисяч двісті сімдесят дев`ять гривень, 07 копійок), а позивач своїми позовними вимогами свідомо намагається використати прогалини та колізії законодавства на свою користь та стягнути з військової частини надмірну суму грошових коштів. Відповідач зауважує, що після звільнення з лав Збройних Сил України позивач отримує пенсійне забезпечення за рахунок держави. Відтак, відповідач просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою від 16.06.2025 суд витребував у відповідача належним чином засвідчені докази (довідки тощо) із зазначенням грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці, що передували звільненню; його середньоденного грошового забезпечення.

Вимоги ухвали виконані відповідачем своєчасно і належним чином.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

07.06.2024 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №163 ОСОБА_1 , звільнено з військової служби у запас.

Рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2023 по справі № 400/9723/21 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 задоволено, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року, враховуючи одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди, допомоги), із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2020р. за статтею 7 Закону України від 14.11.2019р. №294-ІХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік", з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, враховуючи одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди, допомоги), із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2021р. за статтею 7 Закону України від 15.12.2020р. №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішення набрало законної сили 06.03.2023.

Також, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.08.2023 по справі № 400/7579/23 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 за період з 01.01.2022 року по 19.05.2023 року провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01.01.2022 та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 1 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року №1928-ІХ на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення (на суму різниці між перерахованим та фактично виплаченим розміром грошового забезпечення за період з 30.01.2020 по 31.12.2021 року) за весь час затримки за період з 30.01.2020 до 27.05.2023 року.

Між сторонами не є спірним, що остаточний рахунок на виконання зазначених судових рішень здійснено 27.02.2025.

При цьому відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час несвоєчасної виплати сум, належних при звільненні.

Вважаючи, що він має право на виплату сум середнього заробітку, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Релевантними до цієї справи джерелами права є такі.

Статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Абзацом 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі -Порядок №100) передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Застосовуючи ці приписи до обставин справи, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як вже встановлено судом, позивача було звільнено в запас з військової частини НОМЕР_1 07.06.2024. Між тим, розрахунок на виконання судових рішень в частині перерахунку грошового забезпечення проведено лише 27.02.2025.

Отже, всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України позивач не отримав в день звільнення всіх належних йому сум.

Тому бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні з позивачем за період з 07.06.2024 по 26.02.2025 є протиправною.

Щодо визначення способу поновлення порушених прав позивача суд зазначає наступне.

Верховний Суд уже вирішував питання застосування 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин.

Так, Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, у якій зазначив, що правовідносини, які мають місце у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

Відтак, правовідносини щодо стягнення на корись позивача середнього заробітку за період з 07.06.2024 року по 27.02.2025 року регулюється ст.117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ із застосуванням обмеження виплати шістьма місяцями, що становить 185 календарних днів.

Відповідно до довідки відповідача середньоденний заробіток позивача складає 896,51 грн.

Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 165854,35 грн. (896,51 грн. х 185 календарних днів).

При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020 р. у справі № 813/851/16), відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Відтак, в цій справі суд вважає за необхідне скористатись своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 9 КАС України, і вийти за межі позовних вимог.

Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача слід стягнути з відповідача конкретну суму середнього заробітку, яка становить 165854,35 грн.

Зазначені вище висновки щодо методики розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відсутності у суду повноважень щодо зменшення середнього заробітку за період після 19.07.2022 узгоджуються з практикою Верховного Суду. Зокрема, така позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 22.05.2025 по справі № 420/18799/24.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, суд вважає помилковими посилання відповідача на порушення позивачем строків звернення до суду, оскільки право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у позивача винило після здійснення такого розрахунку, яке відбулось 27.02.2025. До суду позивач звернувся 11.03.2025, тобто в межах встановленого спеціальним законодавством строку.

Щодо решти заперечень відповідача, викладених у відзиві, суд зазначає, що наразі склалась стала практика, сформована Верховним Судом, щодо розповсюдження на спірні правовідносини норм ст. 117 КЗпП України. Посилання на відповідні постанови Верховного Суду викладені у цьому рішенні раніше.

При цьому, ні Кодекс адміністративного судочинства України, ні Закон України «Про судоустрій та статус суддів» не надають суду першої інстанції повноважень відійти від цих висновків.

Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) регламентовано, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Застосовуючи наведені правові висновки Верховного Суду у контексті обставин справи, що розглядається, суд звертає увагу на те, що позивач не довів, що його негативні емоції, спричинені неналежним розрахунком грошового забезпечення, досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.

За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, а також враховуючи висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, суд вважає, що позовні вимоги належать до часткового задоволення.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, судових витрат, які визначені ст. 132 КАС України і підлягають розподілу, немає.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_3 ) до Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 НОМЕР_2 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні.

3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за період з 08.06.2024 року по 27.02.2025 року в розмірі 165854,35 (сто шістдесят п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят чотири гривні 35 коп).

4. У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суддя Л.Л. Дерев`янко