Справа № 380/3090/25
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/3090/25 пров. № А/857/18237/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Довгої О.І., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року (суддя Клименко О.М., ухвалене в м. Львові) у справі № 380/3090/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

18 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремка Маркіяна Вікторовича про накладення штрафу від 28 січня 2025 року у ВП № 76683163.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, його оскаржив відповідач- Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що оскаржувана в судовому порядку постанова державного виконавця винесена правомірно, оскільки матеріали виконавчого провадження підтверджують, що ОСОБА_1 не сумлінно виконує свої обов`язки з виконання виконавчого документа, а навмисно перешкоджає їх проведенню. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення не надав неналежну оцінку доказам наданим відповідачем, а саме: того факту, що боржник у виконавчому провадженні достеменно знав що дане рішення виконується за місцем проведення виконавчих дій та факт, що ОСОБА_1 отримала дану постанову та вимогу державного виконавця, оскільки саме цю постанову оскаржувала у суді першої інстанції, що свідчить про те, що вона її отримала.

Оскільки клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю відсутні, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 11 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова видав виконавчий лист № 466/8225/20 про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Стягувачем згідно з цим виконавчим листом є ОСОБА_2 , а боржником ОСОБА_1 .

Даний виконавчий лист стягувач пред`явив до примусового виконання і 03 грудня 2024 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремко Маркіян Вікторович своєю постановою відкрив виконавче провадження № 76683163, якою зобов`язав боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

В подальшому 26 грудня 2024 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремко Маркіян Вікторович з огляду на подання боржником заяви про відкладення проведення виконавчих дій у зв`язку з її тимчасовою непрацездатністю виніс постанову про відкладення проведення виконавчих дій, якою постановив: 1. Відкласти проведення виконавчих дій на строк 10 робочих днів. 2. Призначити проведення виконавчих дій на 14:00 год. 08 січня 2025 року. 3. Копію постанови надіслати сторонам виконавчого провадження.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 08 січня 2025 року о 14 год. 12 хв. у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зареєстровано заяву ОСОБА_1 такого змісту: «Постановою державного виконавця про відкладення проведення виконавчих дій від 26.12.2024р призначено проведення виконавчих дій на 14:00 8 січня 2025р сьогодні. Однак з`явившись у призначений час до Шевченківського ВДВС у м. Львові зустріч не відбулась у зв`язку з відсутністю виконавця на робочому місці.».

Також 08 січня 2025 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремко Маркіян Вікторович у присутності стягувача ОСОБА_2 (за участі заступника нач. відділу Сеньківа А.М.) склав акт державного виконавця, яким встановлено таке: «При виході за адресою вказаною у вик. документі, а саме м. Львів, вул. Плугова, 10/38 встановлено, що рішення суду не виконано, боржник не з`явився на 14:00 08.01.2025».

В подальшому, 28 січня 2025 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремко Маркіян Вікторович, керуючись статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову № 76683163 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 1700,00 грн за невиконання рішення суду.

Не погоджуючись із вказаною постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремка Маркіяна Вікторовича від 28 січня 2025 року № 76683163 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 1700,00 грн за невиконання рішення суду, вважаючи її протиправною, позивачка звернулася в суд з цим позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За змістом статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини другої - четвертої статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», відповідно до статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями статтей 2-3 цього ж Закону передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців. Підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії

За змістом пункту 1 частини другої статті 18 цього ж Закону виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Також, пунктами 1, 16 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (абзац перший частини 4 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Як передбачено абзацом першим частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Відповідно до пунктів 1 та 6 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Частиною восьма статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Згідно частиною третьою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Пунктом 1 частини першої та абзацом першим частини шостої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Як встановлено частинами першою, другою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання (частина перша статті 75 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відтак, здійснивши аналіз наведених правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Тобто даючи оцінку тому, чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом/наказом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження». Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення ( Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 липня 2021 року у справі № 640/11833/19 )

Як вірно встановив суд першої інстанції, 26 грудня 2024 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремко Маркіян Вікторович з огляду на подання ОСОБА_1 заяви про відкладення проведення виконавчих дій у зв`язку з її тимчасовою непрацездатністю виніс постанову про відкладення проведення виконавчих дій, якою постановив: 1. Відкласти проведення виконавчих дій на строк 10 робочих днів. 2. Призначити проведення виконавчих дій на 14:00 год. 08 січня 2025 року. 3. Копію постанови надіслати сторонам виконавчого провадження.

Слід зазначити, що у вказаній постанові не зазначено адреси місця проведення відповідних виконавчих дій, а лише вказано день та годину їх проведення. Також суд першої інстанції вірно звернув увагу, що серед наданих відповідачем матеріалів виконавчого провадження № 76683163 відсутні докази надіслання цієї постанови на адресу позивачки.

Разом з тим, 08 січня 2025 року о 14 год. 00 хв. позивачка прибула до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що підтверджує зареєстрована 08 січня 2025 року о 14 год. 12 хв. у цьому Відділі заява позивачки такого змісту: «Постановою державного виконавця про відкладення проведення виконавчих дій від 26.12.2024р призначено проведення виконавчих дій на 14:00 8 січня 2025р сьогодні. Однак з`явившись у призначений час до Шевченківського ВДВС у м. Львові зустріч не відбулась у зв`язку з відсутністю виконавця на робочому місці.».

Зважаючи на викладене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що наведене свідчить про добросовісну поведінку позивачки, однозначно вказує на те, що позивачка не мала умислу ухилитися від виконання рішення суду, а навпаки з метою його виконання завчасно, у визначені день та годину прибула до приміщення відповідного органу виконавчої служби, утім фактично помилилася з місцем виконання рішення.

Суд першої інстанції також вірно врахував, що частина третя статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» імперативно визначає, що виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що державному виконавцю, який відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, належало у своїй постанові від 26 грудня 2024 року про відкладення проведення виконавчих дій вказати не лише день та годину їх проведення, а й конкретну адресу місця виконання рішення, що остаточно допомогло б уникнути тих непорозумінь, які фактично відбулися у спірних правовідносинах.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи, що 08 січня 2025 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яремко Маркіян Вікторович у присутності стягувача ОСОБА_2 (за участі заступника нач. відділу Сеньківа А.М.) склав акт державного виконавця, яким встановлено таке: «При виході за адресою вказаною у вик. документі, а саме м. Львів, вул. Плугова, 10/38 встановлено, що рішення суду не виконано, боржник не з`явився на 14:00 08.01.2025».

Разом з тим, аналіз змісту наведеного акта дає підстави дійти висновку, що ним установлено лише факт невиконання рішення суду, однак не встановлено факту відсутності саме поважних причин такого невиконання, обов`язок установлення яких покладений на державного виконавця. Вищезгаданий акт не містить посилання на будь-які документи чи інші докази, які б підтверджували саме неповажність невиконання рішення суду боржником.

Зважаючи на викладене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що державним виконавцем установлено факт невиконання рішення суду боржником без з`ясування і оцінки причин цього невиконання.

Окрім цього слід зазначити, що оскаржуваною постановою державний виконавець наклав на боржника у виконавчому провадженні № 76683163 штраф саме за невиконання рішення суду.

Разом з тим, як вже було зазначено вище підставою для накладення штрафу відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» є невиконання рішення боржником без поважних причин, а не сам лише установлений державним виконавцем факт такого невиконання.

Також суд першої інстанції вірно зауважив, що акт державного виконавця складений 08 січня 2025 року, а спірна постанова винесена 28 січня 2028 року, тобто фактично через двадцять днів.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що очевидно в цей проміжок часу відповідач повинен був дізнатися про факт прибуття позивачки 08 січня 2025 року о 14 год. 00 хв. до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, з огляду на зареєстровану у Відділі 08 січня 2025 року о 14 год. 12 хв. заяву позивачки, та оцінити цей факт у контексті поважності/неповажності невиконання позивачкою рішення суду.

Разом з тим вказаний факт залишився поза увагою державного виконавця.

Відтак, беручи до уваги викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що державний виконавець не встановив факту відсутності поважних причин невиконання рішення суду боржником, не з`ясував та не оцінив причини такого невиконання, а тому оскаржувана постанова про накладення штрафу винесена державним виконавцем без урахування усіх обставин, що мають значення для її винесення, з огляду на що вірно визнана протиправною та скасована судом першої інстанції, оскільки підстави для відповідальності боржника, які визначені статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 287, 308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року у справі №380/3090/25 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

На постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді О. І. Довга
Т. І. Шинкар