Справа № 420/12507/25
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/12507/25

Перша інстанція: суддя Дубровна В.А.,

повний текст судового рішення

складено 28.04.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Шишлюк В.Р. в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2025 року ОСОБА_1 (далі по тексту Позивач) звернулась з позовною заявою до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі по тексту Відповідач), в якій виклала наступні позовні вимоги:

- зобов`язати Приморський відділ ДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) зняти арешт з нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Першої державної виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси №В-16/303 від 24.10.2006 (реєстраційний номер обтяження №4004336, зареєстроване 04.11.2006 року Шостою Одеською державною нотаріальною конторою) і вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна.

Таке рішення обґрунтовано тим, що спір про зняття арешту з належного позивачу майна, накладений постановою державного виконавця Першої державної виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси №В-16/303 від 24.10.2006, носить приватно-правовий характер та має бути вирішений за правилами цивільного судочинства.

Не погоджуючись з таким рішенням, адвокат Шишлюк В.Р. в інтересах позивача подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції від 28.04.2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Одеського окружного адміністративного суду.

Апелянт не погоджується з висновком суму першої інстанції про непідсудність даної справи адміністративному суду та зазначає, що даний спір носить публічно-правовий характер і має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Також апелянт зазначає, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.03.2025 по справі №522/5139/25-Е позивачу вже було відмовлено у відкритті провадження в цивільній справі за її аналогічним позовом до відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Першою державною виконавчою службою у Приморському районі м. Одеси на підставі постанови В-16/303 від 24.10.2006 накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є позивач.

Під час реалізації права на відчуження своєї власності ( квартири), позивач дізналась від органів нотаріату, що все майно перебуває під арештом, який накладено Першою державною виконавчою службою у Приморському районі м. Одеси на підставі постанови В-16/303 від 24.10.2006.

У зв`язку з цим у листопаді 2024 року позивач звернулась до Приморського відділу державної виконавчої служби (ВДВС) у м. Одесі із заявою про зняття арешту з її майна.

На заяву позивача про зняття арешту з майна відповідач листом від 25.11.2024 №188688 повідомив, що інформація про арешт майна була внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна у 2005 році. Оскільки на той час автоматизована система виконавчого провадження ще не була запроваджена, і документи велися на паперових носіях, неможливо встановити, за яким виконавчим провадженням було винесено постанову про арешт.

Також зазначено, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень становить три роки, після чого документи підлягають знищенню. Через відсутність матеріалів у архіві та інформації в електронній системі орган ДВС не може перевірити законність арешту та зняти його самостійно. У зв`язку з цим рекомендовано звернутися до суду для зняття арешту на підставі частини 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вже зазначено вище, нормативною підставою для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 стали положення пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України, відповідно до якої суддя відмовляє у відкритті провадження у адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Обґрунтовуючи висновок про неналежність розгляду даного позову за правилами адміністративного судочинства, суд першої інстанції зазначив, що з огляду на підстави та предмет цього позову, спірним є питання про право цивільне, оскільки підставами позову фактично є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту, законність якого необхідно довести у суді.

При цьому суд першої інстанції послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які наведені у справах №813/1341/15, №658/715/16-ц, №815/615/16-ц та у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 р. у справі №820/5502/17.

Вирішуючи питання про юрисдикцію даного спору, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративною справою у розумінні пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

З аналізу наведених норм права слід дійти висновку, що для спорів про зняття арешту з майна, яке особа (не боржник у виконавчому провадженні) вважає своїм, встановлено певний порядок судового вирішення.

ЦПК передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 цього Кодексу).

Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, та про зняття такого арешту розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа.

Згідно з частиною другою статті 30 ЦПК позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду спори щодо зняття арешту з нерухомого майна в тому випадку, якщо позивач, який не є боржником у виконавчому провадженні, вважає, що майно, на яке накладено арешт у виконавчому провадженні, належить йому, а не боржнику.

Саме в цьому випадку вбачається наявність цивільно-правового спору щодо прав на арештоване майно між позивачем та боржником у виконавчому провадженні, і саме тому наведені судом першої інстанції справи №813/1341/15, №658/715/16-ц, №815/615/16-ц, №820/5502/17 були розглянуті в порядку цивільного судочинства, оскільки в цих справах позивачі, які не були боржниками у виконавчому провадженні, просили суд зняти арешт з майна, на яке було накладено арешт за борги іншої особи.

В даній же справі такого цивільно-правового спору не вбачається, оскільки позивач ОСОБА_1 була та залишається власником арештованого майна - квартири АДРЕСА_2 , і матеріали справи не вказують на оспорювання цього права іншими особами.

Той факт, що звернення до суду з даним позовом направлено на захист позивачем свого права власності на вказане нерухоме майно, складовою частиною якого є право вільно володіти та розпоряджатися таким майном, не відносить автоматично даний спір до категорії цивільно- правових спорів, які мають розглядатися цивільними судами, оскільки стаття 2 КАС України передбачає можливість захисту в адміністративному суді будь-якого права особи, в тому числі і права власності, від протиправних рішень, дій чи бездіяльності з боку суб`єктів владних повноважень.

Як слідує зі змісту позовної заяви, позивач зазнає обмежень у реалізації свого права розпорядитися (продати) належну їй квартиру АДРЕСА_2 внаслідок того, що ще у 2006 році Перша державна виконавча служба у Приморському районі м.Одеси наклала арешт на вказану квартиру в рамках виконавчого провадження, в якому боржником була ОСОБА_1 , але після виконання позивачем у 2009 році своїх зобов`язань у такому виконавчому провадженні відповідний орган державної виконавчої служби не зняв арешт з вказаної квартири, в зв`язку із чим такий арешт продовжує діяти і на даний час.

Відповідно, вирішення даного спору залежить від того, чи є правомірним перебування вищевказаної квартири в арешті з 2006 року на підставі постанови Першої державної виконавчої служби Приморському районі м. Одеси В-16/303 від 24.10.2006, що свідчить про публічно-правовий характер даного спору, який має розглядатися адміністративним судом.

Виходячи з цього, суд першої інстанції помилково відмовив у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що звернення позивача з цим позовом до адміністративного суду відбулось вже після того, як ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.03.2025 по справі №522/5139/25-Е позивачу вже було відмовлено у відкритті провадження в цивільній справі за її аналогічним позовом до відповідача.

Правова ситуація, в якій національні суди двох юрисдикцій (цивільної і адміністративної) відмовили у відкриття провадження за одним й тим же самим позовом з підстав непідсудності такого позову відповідній юрисдикції, вже була предметом оцінки в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №520/6612/17, в якій наведені такі правові висновки:

« 29. Як указує ЄСПЛ, у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява №4451/70, §36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява №36760/06, §230).

30. Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

31. ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви №7714/06 та №23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява №34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява №52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява №55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§13, 18-24)).

32. Відтак, постановлення Київським районним судом міста Одеси 10 листопада 2017 року ухвали про закриття провадження у справі, залишеної без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року, обґрунтованої тим, що спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

33. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що непослідовність національного суду створила позивачу перешкоди у реалізації права на судовий захист і з огляду на наведену вище аргументацію приходить до висновку, що ця справа має бути розглянута за правилами адміністративного судочинства.»

З урахуванням наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №520/6612/17, колегія суддів вважає, що винесення судом першої інстанції у цій справі ухвали від 28.04.2025 про відмову у відкритті провадження в адміністративний справі вже того, як набула чинності ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 19.03.2025 по справі №522/5139/25-Е про відмову у відкритті провадження в цивільній справі за аналогічним позовом ОСОБА_1 до відповідача, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Враховуючи все вищезазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.320, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Шишлюк В.Р. в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Одеського окружного адміністративного суду зі стадії відкриття провадження у справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька