Справа № 420/40020/24
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області Державної служби України з питань безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області Державної служби України з питань безпеки на транспорті (далі - відповідач), в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 17.12.2024 р. № ПШ114749 про застосування підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону "Про автомобільний транспорт" адміністративно-господарського штрафу на суму 17000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає про протиправність притягнення його до відповідальності за порушення вимог ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт" - відсутність індивідуальної контрольної книжки водія або копії графіку змінності водіїв на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт", оскільки жодних порушень Закону України "Про автомобільний транспорт" не вчиняв. Так, 05.11.2024 р. на взятому у користування приватному автомобілі перевозив власні дрова та не надавав жодних комерційних послуг з перевезення вантажів та такими послугами не користувався, у зв`язку з чим не повинен був мати індивідуальну контрольну книжку водія або копію графіку змінності водіїв. Крім того, не може бути суб`єктом відповідальності за ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт", оскільки ніколи не був зареєстрований підприємцем. Укртрансбезпека не має жодних законних підстав робити суб`єктивні висновки про використання майна як громадянина у підприємницьких потребах як ФОП і на цій підставі накладати штраф на позивача як на ФОП. Намагання Укртрансбезпеки кваліфікувати його дії як здійснення підприємницької діяльності (здійснення оплатного комерційного перевезення) відповідно до закону передбачає накладення за здійснення господарської діяльності без державної реєстрації штрафу за ст.164 КУпАП, однак аж ніяк не застосування до громадянина адміністративно-господарського штрафу як на підприємця за ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт". Також зауважує, що в оскаржуваній постанові не зазначено конкретної суті порушення та норми закону, яка порушена, що підтверджує не встановлення складу правопорушення та унеможливлює притягнення до відповідальності.

Ухвалою від 27.12.2024 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.

09.01.2025 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що 05.11.2024 р. співробітниками Укртрансбезпеки проведено рейдову перевірку транспортного засобу марки ISUZU, державний номерний знак НОМЕР_1 , водій ОСОБА_1 . Відповідно до наданої під час перевірки товарно-транспортної накладної від 05.11.2024 р. № 38, автомобільним перевізником зазначено позивача, замовник - ОСОБА_2 , вантажовідправник - ОСОБА_3 . Під час здійснення перевірки встановлено здійснення перевезень вантажів за відсутності документів, визначених ст.48 Закону № 2344-ІІІ, а саме: відсутня індивідуальна контрольна книжка водія або копія графіку змінності водіїв (автомобіль не обладнано тахографом), внаслідок чого за результатами розгляду матеріалів справи до позивача згідно постанови від 17.12.2024 р. № ПШ114749 правомірно застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн. на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону № 2344-ІІІ. Посилання позивача на ненадання послуг з перевезення, а здійснення перевезення для власних потреб не спростовує факт вчиненого порушення, оскільки норми чинного законодавства не пов`язують наявність обов`язку дотримання встановлених законодавством вимог щодо режиму праці і відпочинку водія саме з наданням послуг з перевезення. Натомість чинним законодавством передбачений такий обов`язок для перевізників, в тому числі тих, що здійснюють перевезення для власних потреб. Під час перевірки позивачем посадовій особі Укртрансбезпеки було надано копію товарно-транспортної накладної від 05.11.2024 № 38, відповідно до якої автомобільним перевізником визначено ОСОБА_1 . Позивачем не надано жодних доказів, що вантаж, який перевозився, був його вантажем або йому належав. Тобто, позивач фактично надав послуги з перевезення вантажу на користь іншої особи. Відтак, позивач виступає перевізником товару (оскільки саме його зазначено в ТТН як перевізника) та вказане перевезення здійснюється не для власних потреб. Тому позивач є перевізником в розумінні Закону № 2344-III, і, відповідно, визначені законодавством до автомобільних перевізників правила та відповідальність поширюються в цьому випадку і на нього. Також зазначає про безпідставність доводів позивача щодо відсутності в оскаржуваній постанові суті вчиненого порушення, оскільки форма постанови повністю відповідає вимогам законодавства, у ній є посилання на акт № АР 089487, який містить як норми законодавства про автомобільний транспорт, порушені автомобільним перевізником, так і ретельний опис допущених порушень. Крім того, постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу за своїм змістом є документом, що засвідчує тільки факт притягнення до відповідальності за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт та виноситься за формою згідно додатку 5 до Порядку № 1567. При цьому, вказаним додатком не передбачено зазначення в постанові всіх фактичних обставин проведення перевірки та виявленні порушення.

15.01.2025 р. від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає про безпідставність викладених у ній обставин, оскільки вони не спростовують доводи позовної заяви.

Згідно ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки від сторін не надходило клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05.11.2024 р. уповноваженими особами Відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті на підставі направлення від 31.10.2024 р. № 000045 проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, за результатами якої складено акт № АР 089487.

Під час перевірки транспортного засобу марки ISUZO, номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 , водій ОСОБА_1 , встановлено порушення ст.ст.34,48 Закону України "Про автомобільний транспорт" - перевезення вантажу згідно ТТН від 05.11.2024 р. № 38, т.з не обладнаний тахографом, відсутня індивідуальна книжка водія або копія графіку змінності водіїв, відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Акт підписано ОСОБА_1 та у графі "пояснення водія про причини порушень" позивач зазначив "машина по заводу не обладнана тахографом".

За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті 17.12.2024 р. винесено постанову № ПШ114749, відповідно до якої на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт" до ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн.

Вважаючи дану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з позовною заявою про її скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 р. № 103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) (далі - Положення № 103 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 1 Положення № 103 Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Положення № 103 основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.

За приписами пункту 8 Положення № 103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу.

Підпунктами 2, 19, 54, 58, 62 пункту 5 Положення № 103 визначено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті; здійснює контроль за додержанням перевізниками вимог режиму праці та відпочинку, що здійснюють перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт; здійснює контроль наявності, видачу дозвільних документів на здійснення перевезень та контроль відповідності виду перевезення, що фактично здійснюється; здійснює інші повноваження, визначені законом.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України "Про автомобільний транспорт" № 2344-III від 05.04.2001 р. (далі - Закон № 2344-III).

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону № 2344-ІІІ основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Частиною 12 статті 6 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Згідно ч.ч.14, 17 ст.6 Закону № 2344-III державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначає Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 р. № 1567 (далі - Порядок № 1567 в редакції, чинні на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 1567 рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 1567 рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка (пункт 12 Порядку № 1567).

За змістом пункту 14 Порядку № 1567 рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

В силу вимог пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Відповідно до пункту 21 Порядку № 1567 у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Згідно з пунктами 26, 27 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).

У разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.

За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Судом встановлено, що 05.11.2024 р. посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області складено акт № АР 089487 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, з якого вбачається, що було проведено перевірку транспортного засобу марки ISUZO, номерний знак НОМЕР_1 , водій ОСОБА_1 , та встановлено порушення ст.ст.34, 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" - перевезення вантажу згідно ТТН від 05.11.2024 р. № 38, т.з не обладнаний тахографом, відсутня індивідуальна книжка водія або копія графіку змінності водіїв, відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

На підставі вказаного акту Відділом державного нагляду (контролю) у Одеській області прийнято постанову від 19.11.2024 р. № ПШ114122, якою на позивача, як автомобільного перевізника, накладено штраф у розмірі 34000 грн.

Оцінюючи зазначені вище обставини справи в контексті проаналізованих вимог чинного законодавства, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст.34 Закону № 2344-ІІІ автомобільний перевізник повинен, зокрема: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Статтею 48 Закону № 2344-III обумовлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Отже, передбачений у ст.48 Закону № 2344-III перелік документів не є вичерпним, тобто законодавцем передбачено можливість його доповнення іншими визначеними законодавством документами.

Статтею 2 Закону № 2344-ІІІ) визначено, що законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України "Про транспорт", "Про дорожній рух", чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про транспорт" від 10.11.1994 р. № 232/94-ВР нормативні акти, які визначають умови перевезень, порядок використання засобів транспорту, шляхів сполучення, організації безпеки руху, охорони громадського порядку, пожежної безпеки, санітарні та екологічні вимоги, що діють на транспорті, є обов`язковими для власників транспорту і громадян, які користуються послугами транспорту та шляхами сполучення.

Таким чином, обов`язок позивача щодо дотримання вимог підзаконного нормативного акту передбачено чинним законодавством.

Наказом Міністерства України транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 р. № 340 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - Положення № 340).

За приписами пункту 6.1 Положення про робочий час та відпочинок водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 р. № 340 (далі - Положення № 340), водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Водій, що керує ТЗ, на автобусних маршрутах протяжністю до 50 км включно, вантажними автомобілями з повною масою до 3,5 тонн включно, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв, або використовувати діючий та повірений тахограф (п.6.3 Положення № 340).

У постановах від 11.02.2020 р. у справі № 820/4624/17 та від 10.10. 2024 р. у справі № 420/15732/22 Верховний Суд вже зауважував на тому, що положеннями Закону № 2344-III визначено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством, зокрема, протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або індивідуальної контрольної книжки водія - у разі не обладнання транспортного засобу тахографом, які передбачені Інструкцією № 385 та Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340.

Верховний Суд у постанові від 06.06.2024 р. у справі № 440/5921/23 також висловив наступну правову позицію:

"Згідно з визначенням, яке міститься у Положенні № 340, тахограф - це контрольний пристрій, який встановлюється на ТЗ для показу та реєстрації інформації про рух ТЗ. Іншим способом контролю водіїв є індивідуальна контрольна книжка, яка відображає відомості про тривалість змінного періоду керування. Чинним законодавством відсутність контролю робочого часу щодо певної категорії водіїв не передбачена. Згідно з пунктом "а" частини першої статті 10 Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті (ратифікованої Україною у 2008 році) компетентні власті чи органи в кожній країні передбачають ведення індивідуальної контрольної книжки та визначають умови її видачі, її зміст і спосіб її заповнення водіями. Частиною третьою статті 10 Конвенції традиційні засоби контролю, зазначені в пунктах 1 та 2 цієї статті, якщо це потрібно для деяких категорій транспорту, заміняються або доповнюються, наскільки це можливо, сучасними засобами, такими, наприклад, як тахографи згідно з правилами установленими компетентними властями чи органами в кожній країні. Приписи пункту "а" частини першої статті 10 вказаної Конвенції, на думку колегії суддів, є універсальними для будь-якого транспортного засобу, на якому використовується наймана праця водія. В той же час, ведення тахографу передбачене для деяких категорій транспорту, в тому числі таких, протяжність маршруту яких становить понад 50 км. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що водії, які здійснюють перевезення, зобов`язані мати при собі діючий та повірений тахограф. У разі, якщо ТЗ не обладнаний тахографом, водій веде індивідуальну контрольну книжку водія. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 823/1199/17 та від 19 серпня 2019 року у справі № 823/5035/15".

З матеріалів справи слідує, що транспортний засіб, на якому Яковець здійснював перевезення вантажу, не обладнаний тахографом, у зв`язку з чим водій повинен мати під час перевезень індивідуальну контрольну книжку водія або копію графіку змінності водіїв, які в контексті ст.48 Закону № 2344-III відносяться до категорії "інші документи, передбачені законодавством".

Абзацом 3 частини 1 статті 60 № 2344-III визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за відсутності документів, зокрема, в даному випадку індивідуальної контрольної книжки водія або копії графіку змінності водіїв, на підставі якого виконуються вантажні перевезення до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

Стосовно доводів позивача про те, що він не є автомобільним перевізником, суд зазначає наступне.

У ч.1 ст.1 Закону № 2344-III наведено наступні визначення:

- автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

- автомобільний самозайнятий перевізник це фізична особа - суб`єкт господарювання, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв.

- власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до ч.1 ст.29 Закону № 2344-III автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Статтею 33 Закону № 2344-III визначено, що автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Згідно пункту 1.3 Положення № 340 його вимоги поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).

У свою чергу, відповідно до пункту 1.4 Положення № 340, це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються, серед іншого, фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.

У цьому Положенні терміни вживаються в такому значенні: автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи/та вантажів транспортними засобами (далі - Перевізник).

Загальні підходи стосовно належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, сформовано Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.12.2023 р. у справі № 440/9668/22, від 22.12.2023 р. у справі № 140/6451/22, від 06.07.2023 р. у справі № 560/514/22, від 22.02.2023 р. у справі № 240/22448/20, від 23.08.2023 р. у справі № 600/1407/22-а, від 01.06.2023 р. справі № 40/39442/21.

Так, згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постановах від 06.07.2023 р. у справі № 560/514/22 та від 22.02.2023 р. у справі №240/22448/20 щодо схожих правовідносин, зазначено:

"…відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом шістнадцятим частини першої статті 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Колегія суддів погоджується з доводами касатора про те, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу.

Не без того, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом шістнадцятим частини першої статті 60 Закону № 2344-III. Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися), як на тому акцентує касатор.

На місці здійснення габаритно-вагового контролю водій повинен пред`явити ті документи, які від нього вимагаються (стаття 48 Закону № 2344-III). Колегія суддів не заперечує того, що під час такого контролю можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності. Але й адміністративно-господарський штраф (відповідно до статті 60 Закону № 2344-III) накладається не на місці габаритно-вагового контролю. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника, адже видається очевидним, що автомобільний перевізник не може встановлюватися на основі самих лише слів водія транспортного засобу, які зафіксовані в акті проведення перевірки (додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом)….".

Верховний Суд у постанові від 19.10.2023 р. у справі № 640/27759/21 вказав на те, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

У постанові від 22.02.2023 р. у справі № 240/22448/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія. Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом у постанові від 12.10.2023 р. у справі № 280/3520/22.

Тобто, положення статті 60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 р. у справі № 620/18215/21).

При цьому, на підставі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.

Суд зауважує, що поняття власник транспортного засобу та автомобільний перевізник не є тотожними, оскільки автомобільним перевізником є фактичний користувач транспортного засобу, натомість власник транспортного засобу не завжди є автомобільним перевізником.

Суд також звертає увагу на положення пункту 2.2 Правил дорожнього руху, а саме те, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Як зазначалось судом вище, водій повинен мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення, серед яких є товарно-транспортна накладна.

Приписами пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 14.10.1997 р. № 363, визначено, що товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 21.12.2023 р. у справі № 280/2150/23 та від 06.03.2024 р. у справі № 200/4052/22.

Аналіз вищезазначених положень Правил та форми, яка наведена в додатку 7 до цих Правил, свідчить, що у будь-якому разі товарно-транспортна накладна має містити обов`язкову інформацію (обов`язкові реквізити) визначену цими Правилами та відображену у додатку.

Отже, правила перевезення вантажів автомобільним транспортом України, а також постанова Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 р. № 207, якою затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, встановлюють, що товарно-транспортна накладна (ТТН) обов`язково повинна оформлятися, якщо перевезення вантажу здійснюється автомобільним транспортом на договірних умовах (тобто коли є послуга перевезення вантажу).

Згідно Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363, товарно-транспортна накладна (ТТН) - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Як наголошено Верховним Судом у постанові від 21.12.2023 р. у справі № 440/9668/22 товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

При цьому, Верховним Судом у постанові від 21.03.2024 р. у справі № 40/10400/23 констатовано, що за відсутності інших документів, які спростовують інформацію зазначену в ТТН про автомобільного перевізника, встановлення особи перевізника здійснюється відповідно до вказаних в ТТН відомостей щодо такої особи, які є обов`язковими при її оформленні.

Судом у цій справі встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , власником транспортного засобу ISUZU, державний номерний знак НОМЕР_1 є ОСОБА_4 .

Водночас, під час перевірки водієм була пред`явлена ТТН від 05.11.2024 р. № 38, в якій у графах "Автомобільний перевізник" зазначено ОСОБА_1 , "Вантажовідправник" - ОСОБА_3 , "Замовник", "Вантажоодержувач" - ОСОБА_2 .

Відповідно, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що він у спірних правовідносинах не є автомобільним перевізником, оскільки не є суб`єктом господарювання, що здійснює перевезення вантажів (взагалі не зареєстрований як підприємець), а як водій здійснював перевезення вантажу для власних потреб, оскільки ОСОБА_1 вказаний у графі "Автомобільний перевізник".

Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження тверджень про те, що здійснював перевезення власного вантажу і для власних потреб, а надана самим позивачем під час рейдової перевірки уповноваженим особам Уктрансбезпеки ТТН від 05.11.2024 р. № 38 спростовує ці доводи позивача.

При цьому, та обставина, що позивач не є суб`єктом підприємницької діяльності, не звільняє його від відповідальності за порушення вимог Закону України "Про автомобільний транспорт", так як дія цього Закону поширюється не лише на суб`єктів підприємницької діяльності, а на всіх фізичних та юридичних осіб, які є автомобільними перевізниками, а саме здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами, що визначено ст.1 Закону № 2344-III, в якій наведено поняття "автомобільний перевізник".

Таким чином суд констатує, що станом на дату проведення перевірки ОСОБА_1 здійснював перевезення вантажу саме як автомобільний перевізник, а отже є суб`єктом відповідальності, передбаченої абз.3 ч.1 ст.60 Закону № 2344-III.

Узагальнивши викладене, суд вважає, що відповідачем правомірно прийнято постанову від 17.12.2024 р. № ПШ114749 про застосування до позивача штрафу на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт" у розмірі 17000 грн.

Суд відхиляє доводи позивача про щодо відсутності в оскаржуваній постанові суті вчиненого порушення, оскільки форма постанови повністю відповідає вимогам законодавства та у ній є посилання на акт № АР 089487, який містить як норми законодавства про автомобільний транспорт, порушені позивачем як автомобільним перевізником, так і опис допущених порушень. Крім того, постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу за своїм змістом є документом, що засвідчує тільки факт притягнення до відповідальності за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт та виноситься за формою згідно додатку 5 до Порядку № 1567. При цьому, вказаним додатком не передбачено зазначення в постанові всіх фактичних обставин проведення перевірки та виявленні порушення.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Відповідач належними та допустимими доказами довів правомірність оскаржуваної постанови, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області Державної служби України з питань безпеки на транспорті (65008, м.Одеса, пл.Бориса Дерев`янка, буд.1, код ЄДРПОУ відсутній) про визнання протиправною та скасування постанови.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко