Справа № 520/5372/25
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

26 червня 2025 року № 520/5372/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кухар М.Д. розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Сумського обласного центру зайнятості (майдан Незалежності, буд. 3/1,м. Суми,Сумський р-н, Сумська обл.,40000, ) до Головного Управління Державної казначейської служби України у Харківській області (вул. Євгенія Єніна, буд. 18,м. Харків,Харківський р-н, Харківська обл.,61166, ) третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов.,м. Харків,Харківський р-н, Харківська обл.,61022, ) ,про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив суд:

-визнати протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області щодо повернення без виконання Сумській філії Сумського обласного центру зайнятості наказу Господарського суду Харківської області від 26.12.2023 у справі №922/3 644/23 про примусове виконання рішення.

-зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області (61022, м. Харків, м-н Свободи, 5, Держпром, З під`їзд, 2 поверх, ) прийняти до виконання наказ Господарського суду Харківської області від 26.12.2023 у справі №922/3644/23 на примусове виконання рішення суду.

-стягнути на користь Сумського обласного центру зайнятості (Майдан Незалежності, 3/1, Суми, Сумська область, 40000, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області (61022, м. Харків, м-н Свободи, 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження у справі.

Суддя Кухар М.Д. з 26.05.2025 року по 06.06.2025 року перебувала у щорічній відпустці.

Дослідивши надані матеріали справи та надаючи правову оцінку вказаному, суд зазначає наступне.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.12.2023 у справі №922/3644/23 стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь Сумського обласного центру зайнятості в особі Сумської філії 14065,56 грн. завданої матеріальної шкоди та 2684,00 коп. витрат зі сплати судового збору.

На виконання рішення Господарським судом Харківської області виданий Сумській філії Сумського обласного центру зайнятості наказ від 26.12.2023 у справі №922/3644/23 про примусове виконання рішення, який дійсний для пред`явлення до виконання до 27.12.2026.

29.11.2024, керуючись частиною 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», Сумська філія Сумського обласного центру зайнятості звернулася до Державної казначейської служби України із заявою №16.1/1661/32-24 про виконання судового рішення та наказом від 26.12.2023 у справі №922/3644/23.

13.12.2024 Державна казначейська служба України листом №5-08-06/28722 направила документи до Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області для здійснення заходів відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який зареєстрований постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (надалі - Порядок №845).

Листом від 20.12.2024 №04-20-08/8185 Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області повернуло без виконання наказ Господарського суду Харківської області від 26.12.2023 у справі №922/3644/23 мотивуючи підпунктом 3 пункту 9 Порядку №845: боржник не має відкритих рахунків в органах Казначейства та на правовідносини не поширюється Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Сумський обласний центр зайнятості вважає таку відмову відповідача протиправною, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку вищенаведеному, суд вказує наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За правилами частини першої статті 326, абзацу першого частини першої, частини третьої статті 327 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс певних дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт другий мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012), а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт третій мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та відповідних дій органу державної виконавчої служби є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІ «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404).

За приписами статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Так, примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт перший частини першої статті 3 Закону № 1404).

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону № 1404).

Частиною другою статті 6 Закону № 1404 визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Органи та установи, зазначені в частинах першій-третій цієї статті, не є органами примусового виконання (частина четверта статті 6 Закону № 1404).

Відповідно до пункту першого Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі Положення № 215), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно з підпунктом третім пункту четвертого Положення № 215 Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлює Закон України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон № 4901).

Статтею 2 Закону № 4901 визначено особливості надання державою гарантій щодо виконання рішень суду.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:

державний орган;

державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);

юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду.

Частиною другою статті 2 Закону № 4901 передбачено, що його дія не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.

Як установлено судом, Львівський обласний центр зайнятості є за своєю організаційно-правовою формою державним органом, що підтверджується виписками з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видом економічної діяльності є: 84.30 Діяльність у сфері обов`язкового соціального страхування (основний).

Наведена обставина формально дає підстави для висновку про те, що позивач у цій справі не входить до кола стягувачів, за якими держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна.

Водночас, на переконання суду, у спірних правовідносинах саме орган Казначейства є встановленим приписами Закону № 1404 та Порядку № 845 суб`єктом, що здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.

Пунктом дванадцятим частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетними установами є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Водночас частиною першою статті 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Абзацами першим, другим підпункту першого пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання.

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

З огляду на наведене правове регулювання, органи Державної виконавчої служби не вправі проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами у справах, в яких боржниками є державні органи, оскільки такі повноваження належать до виключної компетенції органів Казначейства. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 910/6471/19.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України Кабінет Міністрів України постановою від 03 серпня 2011 року № 845 затвердив Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Відповідно до пункту другого Порядку № 845 у цьому Порядку терміни вживаються у такому значенні:

безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів;

боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання;

стягувачі - фізичні та юридичні особи, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів, державні органи (посадові особи) за рішеннями про стягнення коштів в дохід держави.

Пунктом 3 Порядку № 845 визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з пунктом 32 Порядку № 845 безспірне списання коштів з рахунків боржника або бюджетної установи, що здійснює централізоване обслуговування боржника, здійснюється органом Казначейства з моменту відкриття відповідних асигнувань (надходження коштів на рахунок) на підставі розрахункового документа, оформленого відповідно до вимог законодавства.

Приписами підпункту 3 пункту 9 Порядку № 845 передбачено, що орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Суд погоджується із доводами позивача про те, що відповідач безпідставно застосував підпункт 3 пункту 9 Порядку № 845, повертаючи наказ Господарського суду Харківської області від 26.12.2023 року у справі №922/3644/23 без виконання, оскільки підпункт 3 пункту 9 вказаного Порядку не надає органу Казначейства можливості повернути виконавчий документ стягувачу з підстав відсутності відкритих рахунків в органі Казначейства у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

У цьому випадку суд враховує висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/12226/16 від 03 липня 2018 року у справі № 910/13057/16, згідно з якими Законом № 4901 не передбачено такого винятку щодо поширення його дії на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, боржником за яким є державний орган, як відсутність відкритих в органі Казначейства відповідних рахунків боржника.

Тож оскільки підстави для повернення виконавчого документа стягувачеві, передбачені пунктом 9 Порядку № 845, відсутні, то у відповідача наявний безальтернативний обов`язок вказане рішення господарського суду виконати.

Водночас відповідно до підпункту 2 пункту 4, підпунктів 2 і 7 пункту 5 Порядку № 845 органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку, і під час виконання виконавчих документів органи Казначейства мають право звертатися у передбачених законом випадках до органу, який видав виконавчий документ, щодо роз`яснення рішення про стягнення коштів, порушувати клопотання про встановлення чи зміну порядку і способу виконання такого рішення, а також відстрочку та/або розстрочку його виконання, вживати інших заходів до виконання виконавчих документів.

Тобто, навіть відсутність нормативної регламентації порядку виконання судового рішення за фактичних обставин, що склалися між учасниками цього спору, зумовлює необхідність встановлення та вжиття заходів, необхідних для виконання судового рішення саме компетентним органом, адже ефективна і законодавчо, і практично організація системи виконання рішень є позитивним обов`язком держави.

Тому відповідач мав вживати усіх заходів щодо виконання рішення господарського суду, встановлених Порядком № 845, тоді як у матеріалах справи докази, які б вказували на вчинення відповідачем комплексу дій, передбачених Порядком № 845, спрямованих на його виконання, відсутні.

Викладена вище позиція підтримата Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.03.2025 року у справі №380/1820/24.

Суд також вказує, що обов`язковість судових рішень гарантується статтею 129-1 Конституції України, Законом № 4901, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у сукупності з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ). Остання ж на підставі статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами при розгляді справ як джерело права.

У пункті 40 рішення ЄСПЛ «Hornsby v. Greece» (Горнсбі проти Греції) від 19 беерзня 1997 року, заява № 18357/91, Суд наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду.

Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень.

Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

У пункті 41 цього ж рішення ЄСПЛ зазначив, що вказані принципи набувають навіть більшої ваги в контексті адміністративного провадження при розгляді спору, результат якого має вирішальне значення для цивільних прав сторони. Ефективний захист сторони у такому судовому процесі та відновлення законності передбачають, що адміністративні органи зобов`язані виконати рішення цього суду. У зв`язку з цим, Суд зазначає, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

ЄСПЛ також зазначив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України» від 07 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України», № 29439/02, від 26 квітня 2005 року і у справі «Крищук проти України», № 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та є практикою, несумісною з положеннями Конвенції.

Підсумовуючи викладене, суд доходить переконання, що у межах спірних правовідносин поведінка відповідача є неправомірною, а тому заявлені позовні вимоги належить задовольнити повністю: визнати протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області щодо повернення Сумському обласному центру зайнятості наказу Господарського суду Харківської області 26.12.2023 р. про примусове стягнення у справі № 922/3644/23, поданого на виконання, без виконання та зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області прийняти до виконання наказ Господарського суду Львівської області 26.12.2023 р. про примусове стягнення у справі № 922/3644/23 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь Сумського обласного центру зайнятості в особі Сумської філії 14065,56 грн. судового збору.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову повністю.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд зауважує, що з огляду на предмет та підстави заявленого позову Львівський обласний центр зайнятості звернувся з цим позовом до суду не як суб`єкт владних повноважень під час реалізації ним владних управлінських функцій у сфері публічно-правових відносин, а саме як суб`єкт (хоч і владних повноважень), права якого у сфері публічно-правових відносин, на його думку, порушені іншим суб`єктом владних повноважень, який ці функції безпосередньо реалізовував.

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив 3028,00 грн судового збору. Отже, враховуючи задоволення судом позову у повному обсязі, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, яке виступає відповідачем у справі, на користь Сумського обласного центру зайнятості 3028,00 грн судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 2, 3, 6, 8, 242, 243, 245, 246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Головного Управління Державної казначейської служби України у Харківській області про залучення третьої особи по справі за позовом Сумського обласного центру зайнятості (майдан Незалежності, буд. 3/1,м. Суми,Сумський р-н, Сумська обл.,40000, ) до Головного Управління Державної казначейської служби України у Харківській області (вул. Євгенія Єніна, буд. 18,м. Харків,Харківський р-н, Харківська обл.,61166, ) третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов.,м. Харків,Харківський р-н, Харківська обл.,61022, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області щодо повернення без виконання Сумській філії Сумського обласного центру зайнятості наказу Господарського суду Харківської області від 26.12.2023 у справі №922/3 644/23 про примусове виконання рішення.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області (61022, м. Харків, м-н Свободи, 5, Держпром, З під`їзд, 2 поверх, ) прийняти до виконання наказ Господарського суду Харківської області від 26.12.2023 у справі №922/3644/23 на примусове виконання рішення суду.

Стягнути на користь Сумського обласного центру зайнятості (Майдан Незалежності, 3/1, Суми, Сумська область, 40000, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області (61022, м. Харків, м-н Свободи, 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн.00 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Кухар М.Д.