Справа № 440/63/25
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2025 року м. ПолтаваСправа №440/63/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (надалі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просила:

визнати протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу", а саме: через такі сімейні обставини або інші поважні причини: наявність дитини віком до 18 років та самостійне виховання та утримання його;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті та прийняти рішення за результатами розгляду рапорту солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення з військової служби за сімейними обставинами за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Позовні вимоги обґрунтувала посиланням на те, що вона є військовослужбовцем та проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . У листопаді 2024 року позивачка звернулась до командира військової частини із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з наявністю дитини віком до 18 років, яку вона самостійно виховує та утримує. Однак, відповідач не розглянув рапорт ОСОБА_1 , внаслідок чого позивачка звернулась до суду.

2. Позиція відповідачів.

Військова частина НОМЕР_1 позов не визнала, у відзиві на позов представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність /а.с. 36-38/. Свою позицію мотивував посиланням на те, що рапорт солдата ОСОБА_2 надійшов на розгляд командира військової частини НОМЕР_1 фельд`єгерською доставкою лише 02.01.2025, зареєстрований в службі діловодства того ж дня за вхідним №1/127. За наслідками розгляду рапорту позивачки, 10.01.2025 за вих. №1/303 командир військової частини НОМЕР_1 прийняв рішення про відмову в задоволенні рапорту про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку з наявністю дитини віком до 18 років та самостійним вихованням та утриманням його). Відповідач зауважив, що у ході розгляду рапорту встановлено, що син позивачки ОСОБА_3 має рідного батька ОСОБА_4 , який є живим, не позбавлений батьківських прав, не оголошений зниклим безвісті та зобов`язаний брати участь у його вихованні та утриманні в силу частини першої статті 180 СК України. Крім того, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено наявність рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 03.03.2023 у справі №577/1026/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про збільшення розміру аліментів, тоді як за даними Єдиного реєстру боржників відомості про наявність заборгованості у ОСОБА_4 за виконавчим документом, виданим Конотопським міськрайонним судом Сумської області, - відсутні, що свідчить про своєчасну та добровільну сплату аліментів останнім на утримання спільної з позивачем неповнолітньої дитини та утримання її таким чином.

3. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 08.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у порядку письмового провадження).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 суд запропонував ОСОБА_1 у десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали надати до суду письмові пояснення щодо участі батька дитини - ОСОБА_4 у вихованні неповнолітнього сина ОСОБА_3 ; відомості про сплату / несплату батьком аліментів на виконання рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 03.03.2023 у справі 577/1026/23 разом з їх документальним підтвердженням.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2025 заяву ОСОБА_1 про продовження строку для подання до суду письмових пояснень та доказів задоволено, продовжено ОСОБА_1 строк для надання письмових пояснень та доказів у справі №440/63/25 на десять календарних днів з дня отримання копії ухвали.

23.06.2025 до суду надійшло клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та повідомлених обставин, суд розглянув справу у порядку письмового провадження.

Обставини справи

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, з 28.09.2023 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 /а.с. 13-14/.

14.11.2024 позивачка надіслала за адресою реєстрації Військової частини НОМЕР_1 рапорт від 07.11.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" /а.с. 12-13/.

У рапорті позивачка посилалась на наявність у неї дитини віком до 18 років (сина ОСОБА_3 ) та самостійне виховання та утримання його.

До рапорту позивачка додала копії: довідки від 18.04.2024 №2/91 про проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , довідки про місце реєстрації ОСОБА_1 , свідоцтва про народження ОСОБА_3 , довідки про місце проживання ОСОБА_3 , рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10.05.2016, акта обстеження умов проживання від 29.10.2024, свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 , рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04.10.2024.

Посилаючись на нерозгляд рапорту командиром військової частини, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

У ході розгляду справи у суді встановлено, що рапорт ОСОБА_1 надійшов на розгляд до військової частини НОМЕР_1 02.01.2025 /а.с. 43/.

У листі від 10.01.2025 вих.№1/303 за підписом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 позивачку повідомлено про відмову у звільненні з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" /а.с. 39/.

Мотивуючи відмову відповідач зазначив, що ОСОБА_3 є сином позивачки від першого шлюбу, має рідного батька ОСОБА_4 , який є живим, не позбавлений батьківських прав, не оголошений зниклим безвісті та зобов`язаний брати участь у його вихованні та утриманні в силу частини першої статті 180 СК України. Крім того, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено наявність рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 03.03.2023 у справі №577/1026/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про збільшення розміру аліментів, тоді як за даними Єдиного реєстру боржників відомості про наявність заборгованості у ОСОБА_4 за виконавчим документом, виданим Конотопським міськрайонним судом Сумської області, - відсутні, що свідчить про своєчасну та добровільну сплату аліментів останнім на утримання спільної з позивачем неповнолітньої дитини та утримання її таким чином.

Норми права, якими урегульовані спірні відносини

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

У силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Поряд з цим, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє донині.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Водночас, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (надалі - Закон №3543-ХІІ в редакції на час виникнення спірних відносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

За приписами частин першої - третьої статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі - Закон №2232-XII; у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

У силу частини четвертої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ визначено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, за наявності яких військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Зокрема, згідно з абзацом шостим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

За змістом пункту 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту визначено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Згідно з пунктом 12.11 розділу XІІ Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454 (далі - Інструкція №170, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Своєю чергою, відповідно до підпункту 14 пункту 5 додатку 19 до Інструкції №170 при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються:

військовослужбовцями, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, зник безвісти, визнаний безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України:

копія свідоцтва про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства (материнства) особи;

один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного із батьків безвісно відсутнім, або оголошення померлим, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).

Оцінка судом обставин справи

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У цій справі спір стосується наявності підстав для звільнення позивачки з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ - у зв`язку з наявністю неповнолітнього сина, якого, за твердженням ОСОБА_1 , вона самостійно виховує та утримує.

Суд зазначає, що у поданій до суду позовній заяві позивачка стверджувала про бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду її рапорту від 07.11.2024 про звільнення з військової служби.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 13.12.2018 у справі №800/434/17, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового акта віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Представник відповідача у відзиві на позов пояснив, що солдат резерву ОСОБА_1 проходить військову службу у 102 запасній роті військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується поблизу пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , де, відповідно реєстраційних даних зафіксовано юридичну адресу військової частини.

Відповідно до особливостей виконання бойових завдань основний склад військової частини протистоїть російським окупаційним військам в Донецькій області на чолі з командиром військової частини НОМЕР_1 , який уповноважений на прийняття рішень щодо звільнення військовослужбовців.

За твердженням представника відповідача, оскільки рапорт про звільнення з військової служби позивачка надіслала до АДРЕСА_1 , то він надійшов для розгляду командиру військової частини НОМЕР_1 фельд`єгерською доставкою лише 02.01.2025.

За результатами розгляду рапорту позивачки командир військової частини НОМЕР_1 ухвалив рішення про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, про що її повідомлено листом від 10.01.2025.

Таким чином, у спірних відносинах відсутня бездіяльність відповідача щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

Водночас спірним лишається питання правомірності рішення командира військової частини НОМЕР_1 про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

Оцінюючи доводи позивачки про наявність підстав для її звільнення з військової служби, суд виходить з такого.

Суд зазначає, що однією з підстав для звільнення військовослужбовця (як такого, що висловив своє небажання продовжувати проходження військової служби) з військової служби під час воєнного стану є самостійне виховання та утримання дитини віком до 18 років.

Для звільнення з військової служби за відповідною сімейною обставиною військовослужбовець має довести такі факти:

- наявність дитини віком до 18 років;

- самостійне виховання та утримання дитини віком до 18 років.

Лише за умови підтвердження таких взаємопов`язаних між собою обставин військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої з урахуванням положень абзацу шостого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або наявність інших поважних причин здійснюється шляхом подання військовослужбовцем, який не висловив бажання продовжувати військову службу, рапорту та документів, які підтверджують наявність правових підстав для звільнення його з військової служби, і такий рапорт має бути адресований вищій посадовій особі.

Верховний Суд у постанові від 26.06.2024 у справі №420/23353/23 зазначив, що розгляд рапорту про звільнення з військової служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність, зокрема, сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

У контексті спірних відносин суд враховує, що приписами підпункту 14 пункту 5 додатку 19 до Інструкції №170 передбачено, що у разі звільнення з військової служби з підстави, визначеної абзацом шостим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовець, окрім іншого, має додати до рапорту про звільнення копію рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Однак, ОСОБА_1 разом з рапортом від 07.11.2024 про звільнення з військової служби не надала військовій частині НОМЕР_1 копію рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Факт розірвання шлюбу між позивачкою та ОСОБА_4 , який є рідним батьком неповнолітнього сина ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , відповідно до рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 12.02.2016 не підтверджує факт самостійного виховання та утримання позивачкою неповнолітнього сина, адже у силу приписів статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Водночас законодавець передбачив, що факт самостійного виховання та утримання військовослужбовцем неповнолітньої дитини за умови, що інший з батьків такої дитини не помер, не позбавлений батьківських прав, не зник безвісти, не визнаний безвісно відсутнім, не оголошений померлим, не відбуває покарання у місцях позбавлення волі або відомості про якого в Книзі реєстрації народжень не здійснені на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України має бути підтверджений виключно рішенням суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Отож диспозиція абзацу шостого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" містить імперативний припис стосовно того, що підстава для звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2024 у справі №560/17953/21 зазначила, що аналіз наведених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

У пункту 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі №560/17953/21 зазначено, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Водночас у постанові від 11.09.2024 у справі №201/5972/22 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини /пункт 87/.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у пункті 90 вищезгаданої постанови від 11.09.2024, з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Таким чином, факт самостійного виховання та утримання позивачкою неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути встановлений виключно у судовому порядку шляхом звернення до місцевого загального суду відповідно до норм ЦПК України.

Адміністративний суд в межах вирішення спору про наявність підстав для звільнення позивачки з військової служби не уповноважений досліджувати та встановлювати факт самостійного виховання та утримання нею неповнолітнього сина, оскільки відповідні повноваження не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

З урахуванням наведеного, суд не приймає в якості належних доказів у справі надані представником позивачки копії медичних висновків, довідок, протоколів опитування адвокатом особи за її згодою, характеристики сина, оскільки такі документи не стосуються предмета доказування у цій справі.

Так само суд не надає правову оцінку доводам позивачки про те, що рідний батько її неповнолітнього сина ОСОБА_4 фактично не бере участі у вихованні дитини.

Натомість відповідні дані можуть слугувати доказами під час розгляду місцевим загальним судом цивільної справи про самостійне виховання та утримання позивачкою неповнолітнього сина.

За вищевикладених обставин, зважаючи на не надання ОСОБА_1 разом з рапортом від 14.11.2024 рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, суд визнає помилковими доводи позивачки про наявність підстав для її звільнення з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Зважаючи на встановлені у ході розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною першою 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачка від сплати судового збору звільнена відповідно до пункту 12 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Відповідач доказів понесення судових витрат не надав.

З огляду на ухвалення рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог особи, звільненої від сплати судового збору, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачем, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 2, 3, 5-10, 72-77, 90, 132, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Олександр КУКОБА