Справа № 420/8557/25
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2025-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8557/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 20.03.2025 про відмову ОСОБА_2 у знятті із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до заяви від 20.03.2025;

- зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди батька;

- стягнути з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на користь ОСОБА_2 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої протиправним рішенням відповідача.

Позивач обґрунтовує позов тим, що ОСОБА_2 особисто 20.03.2025 року звернувся до відповідача для зняття з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 та надав всі необхідні документи, визначені законом та підзаконними актами, зокрема ПКМУ №265 від 07.02.2022 року, а також зазначив адресу до якої вибуває. Однак адміністратором відповідача відмовлено в знятті з реєстрації на підставі пп.3 п.87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого ПКМУ №265 від 07.02.2022 року, оскільки особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості (відсутність згоди батька на зняття з місця реєстрації). Позивач наголошує, що батько ОСОБА_2 . ОСОБА_3 є військовослужбовцем та перебуває у російському полоні, тому не може надати таку згоду. Позивачка вважає, що відмова її неповнолітньому сину в знятті з місця реєстрації є незаконною та протиправною, оскільки така порушує норми діючого законодавства України та завдає шкоди ОСОБА_2 на вільний вибір місця проживання особою, яка досягла 14 років та набула неповної цивільної дієздатності. За таких обставин просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради надав до суду письмовий відзив, з якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та зазначає, що до Департаменту 20.03.2025 року звернувся ОСОБА_2 з метою отримання адміністративної послуги зі зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Для отримання адміністративної послуги ОСОБА_2 подав наступні документи: заяву про зняття з зареєстрованого місця проживання; паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_2 від 03 січня 2024 року №010110021, орган, що видав 5115; свідоцтво про народження ОСОБА_2 від 13 січня 2010 року серії НОМЕР_1 видане Відділом реєстрації актів цивільного стану адміністрації Сеймського округу м. Курська, Курської області, та його нотаріально засвідчений переклад на українську мову; посвідку на постійне проживання на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 15 січня 2014 року; квитанцію про сплату адміністративного збору. Дослідивши надані документи, адміністратор Департаменту прийняв рішення про відмову у наданні адміністративної послуги з підстав неподання необхідних документів або відомостей у повному обсязі (відсутня згода батька на зняття з реєстрації місця проживання дитини), про що було зазначено у заяві про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 від 20 березня 2025 року. Представник відповідача вказує, що законодавством чітко розмежовані поняття «вільний вибір місця проживання» та «реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання», та позивач помилково трактує відмову в знятті реєстрації місця проживання, надану Департаментом, як обмеження його права на вільний вибір місця проживання, у даному випадку така відмова є лише результатом неподання необхідних документів для здійснення такого зняття передбачених нормами діючого законодавства. Так, ч.7 ст.18 Закону №1871-IX та п.52 Порядку №265 встановлено, що зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком від 14 до 18 років здійснюється за згодою її батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку, передбаченого ст.15 цього Закону. Отже, враховуючи, що на момент звернення до Департаменту з метою отримання відповідної адміністративної послуги ОСОБА_2 виповнилось лише 15 років, то зняття з реєстрації місця його проживання повинно здійснюватися за згодою батьків. Перебування наразі ОСОБА_3 в полоні не позбавляє його автоматично права на визначення місця проживання його неповнолітньої дитини, а тому зняття неповнолітнього ОСОБА_2 без згоди батька буде розглядатися як порушення його батьківських прав.

Разом з цим, при вирішенні питання про зняття з реєстрації місця проживання дитини віком від 14 до 18 років без надання йому згоди одного з батьків адміністратор Департаменту не з`ясовує підстави відсутності такої згоди, не перевіряє можливість або неможливість надання батьком такої згоди, не з`ясовує сімейні відносини між батьками та не вирішує питання щодо визначення місця проживання дитини з одним з батьків, оскільки вирішення зазначених питань взагалі не відноситься до компетенції Департаменту. Натомість, повноваження Департаменту обмежені виключно перевіркою вимог, які визначені Законом та Порядком, і у випадку подання повного пакету документів передбаченого нормами діючого законодавства та у випадку його відповідності встановленим нормами законодавства вимогам у Департаменту виникає обов`язок здійснити зняття з реєстрації місця проживання, а у випадку подання неповного пакету документів та його невідповідності - обов`язок відмовити у такому знятті.

Крім того, представник відповідача вважає, що вимога про стягнення з Департаменту моральної шкоди у розмірі 10000 гривень є безпідставною та суперечить нормам чинного законодавства, оскільки позивач не надала доказів наявності моральної шкоди та не довела наявності правових підстав для її відшкодування.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача до суду письмові пояснення щодо позову та відзиву не надходили.

Ухвалою суду від 31.03.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також вказаною ухвалою залучено до участі справі ОСОБА_3 , як третю особу яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 31.03.2025 року зобов`язано Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради протягом десяти робочих днів з дня отримання ухвали надати Одеському окружному адміністративному суду інформацію щодо актуальності адреси, зазначеної у витягу реєстру територіальної громади, доданого до позову, стосовно зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 25.06.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 25.06.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_3 , виданого на його ім`я, та довідкою №5112-000024585 від 06.10.2023 року про реєстрацію особи громадянином України, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 13.01.2010 року видане Відділом РАЦС адміністрації Сеймського округу м. Курська Курської області, батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_1 (мати).

20.03.2025 року ОСОБА_2 особисто звернувся до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з метою зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з вибуттям за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказана заява містить згоду матері ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 , на зняття останнього з місця реєстрації.

До вказаної заяви додано наступні документи: паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_2 від 03.01.2024 року №010110021, орган, що видав 5115; свідоцтво про народження ОСОБА_2 від 13.01.2010 року серії НОМЕР_1 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану адміністрації Сеймського округу м. Курська Курської області, та його нотаріально засвідчений переклад на українську мову; посвідку на постійне проживання на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 15.01.2014 року; квитанцію про сплату адміністративного збору.

Однак адміністратором Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради за результатами розгляду поданих документів прийнято рішення про відмову у наданні адміністративної послуги з підстав: особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості (відсутня згода батька на зняття з реєстрації місця реєстрації), про що було зазначено у заяві про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 від 20 березня 2025 року.

Вважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (п.1 ч.2 ст.2 КАС України).

Судом з`ясовано, що спірні відносини склалися внаслідок відмови посадових осіб Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти з реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини позивачки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, єдиною підставою для відмови відповідача у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 є відсутність письмової згоди батька дитини на виконання вказаних дій, обов`язковість надання якої відповідач обґрунтовує з посиланням на ч.7 ст.18 Закону №1871-IX, п.52 Порядку №265.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 160 Сімейного кодексу України (далі СК України) врегульовано право батьків на визначення місця проживання дитини. Зокрема ч.3 визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

В свою чергу, відповідно до приписів ч.2 ст.29 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч.1, 6 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11.12.2003 року відповідно до КонституціїУкраїни регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження (далі Закон №1382-IV).

Відповідно до ст.2 Закону №1382-IV, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

За текстом абзаців 3, 5 ст.3 Закону №1382-IV вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Обмеження вільного вибору місця проживання визначається статтею 13 Закону №1382-IV, відповідно до якої вільний вибір місця проживання обмежується в адміністративно-територіальних одиницях, які знаходяться: у прикордонній смузі; на територіях військових об`єктів; у зонах, які згідно із законом належать до зон з обмеженим доступом; на території, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності; на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан; на тимчасово окупованих територіях.

Вільний вибір місця проживання обмежується щодо, зокрема: осіб, які не досягли 14-річного віку.

Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг регулюються Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» №1871-IX від 05.11.2021 року (далі Закон №1871-IX).

Відповідно до п.4, 11, 12 ч.1 ст.2 Закону №1871-IX, декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади; реєстраційна дія - внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи; реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону №1871-IX, декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою:

1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом;

2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою;

3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №1871-IX, порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.18 Закону №1871-IX, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником.

Разом із заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), що подається у паперовій формі, така особа подає паспортний документ особи, а також у випадках та порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України, - військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). Стосовно дитини віком до 14 років подається також свідоцтво про народження (ч.4 ст.18 Закону №1871-IX).

Відповідно до ч.7 ст.18 Закону №1871-IX, зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком від 14 до 18 років здійснюється за згодою її батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку, передбаченого статтею 15 цього Закону.

Частинами 13, 14 ст.18 Закону №1871-IX визначено, що орган реєстрації приймає рішення про відмову у знятті із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, якщо:

1) особа подала не в повному обсязі передбачені цим Законом документи (відомості) або документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є недійсним;

2) відомості реєстру територіальної громади не відповідають відомостям у поданих особою документах або відомостях;

3) за зняттям із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів.

При прийнятті рішення про відмову у знятті із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи застосовуються вимоги, передбачені Законом України"Про адміністративну процедуру" щодо прийняття адміністративного акта, який негативно впливає на право, свободу чи законний інтерес особи.

На підставі наведених норм Законів України вбачається безумовне право дитини, яка досягла чотирнадцяти років самостійно як визначити своє місце проживання, так і звернутись за його реєстрацією / зняттям із зареєстрованого місця проживання.

Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також форми необхідних для цього документів визначені Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року №265 (далі Порядок №265).

Відповідно до п.3 Порядку №265, декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.

Згідно з пп. 1 п.50 Порядку №265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5.

Пунктом 52 Порядку №265 передбачено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком від 14 до 18 років здійснюється за згодою її батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання такої дитини у гуртожитку закладу освіти у період чи після закінчення навчання.

У разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особа подає: 1) паспортний документ (у разі особистого звернення); 2) свідоцтво про народження (у разі зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання дітей віком до 14 років); 3) документ або відомості, що підтверджують сплату адміністративного збору; 4) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку); 5) рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання, прийняте відповідним територіальним органом ДМС, або рішення про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном, прийняте відповідною закордонною дипломатичною установою України, у разі зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи у зв`язку з оформленням їй документів для виїзду за кордон на постійне проживання/залишення на постійне проживання за кордоном (п.57 Порядку №265).

У разі подання заяви, передбаченої підпунктом 1 або 5 пункту 50 цього Порядку, законним представником (представником) особи, крім документів, зазначених у пунктах 57 і 61цього Порядку, додатково подаються: 1) документ, що посвідчує особу законного представника (представника); 2) документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, коли заява подається законним представником малолітньої дитини (п.62 Порядку №265).

Відповідно до п.69 Порядку №265, посадова особа органу реєстрації або адміністратор центру надання адміністративних послуг перевіряє належність паспортного документа особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), про що зазначена посадова особа робить відповідний запис у заяві. Посадова особа органу реєстрації у день звернення особи, її законного представника (представника) або в день отримання документів від центру надання адміністративних послуг, представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту:

приймає рішення про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання або про відмову у знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи.

Датою зняття з реєстрації місця проживання осіб, які подавали документи через центр надання адміністративних послуг, представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, є дата отримання органом реєстрації відповідних документів;

формує і вносить дані про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи до реєстру територіальної громади;

формує інформацію про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи для її передачі до відомчої інформаційної системи ДМС з подальшою передачею інформації до Єдиного державного демографічного реєстру;

за зверненням особи або її законного представника (представника) формує і видає витяг з реєстру територіальної громади;

інформує особу або її законного представника (представника) про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) або про відмову у знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) засобами поштового, телефонного або електронного зв`язку, у тому числі засобами Порталу Дія;

інформує особу (осіб), місце проживання якої (яких) зняте за заявою власника житла, засобами поштового, телефонного або електронного зв`язку.

Орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли, зокрема: особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості (пп.3 п.87 Порядку №265).

Згідно з п.90 Порядку №265, рішення про відмову в декларуванні/реєстрації/знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання приймається в день звернення особи, законного представника (представника), уповноваженої особи житла або уповноваженої особи спеціалізованої соціальної установи, іншого надавача соціальних послуг з проживанням, в яких зазначеним особам надаються соціальні послуги відповідно до Закону України Про соціальні послуги, про що орган реєстрації інформує таких осіб із зазначенням підстав для відмови засобами поштового, телефонного або електронного зв`язку, в тому числі засобами Порталу Дія.

Верховним Судом у Постанові від 28.06.2023 року по справі №420/12209/22 сформовано правову позицію, згідно якої згадані вище положення Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, а також Закону № 1382-IV наділяють особу, яка досягла 14 років, правом вільно обирати місце проживання, надто коли батьки проживають окремо. Утім маємо пам`ятати також, що особа у віці від 14 до 18 років (неповнолітня особа) має неповну цивільну дієздатність, а також те, що батьки мають певні зобов`язання щодо виховання і утримання дитини до досягнення нею повноліття. Тому реєстрація місця проживання неповнолітньої особи, як і знаття з неї, зважаючи на юридичні наслідки цієї процедури, може передбачати певні умови, яких немає для повнолітніх осіб (як-то за згодою батьків чи одного з них), що втім потрібно трактувати не як обмеження права неповнолітніх вільно обирати місце проживання, а радше як спосіб забезпечення захисту їхніх прав та інтересів, відповідальність за які покладена головно на батьків або інших законних представників дитини.

Разом з тим, суд звертає увагу, що Постанова Верховного Суду від 28.06.2023 року по справі №420/12209/22 прийнята за інших обставин справи, оскільки особа звернулася про реєстрацію свого місця проживання за адресою місця реєстрації матері та за її згодою, без наявності згоди батька, який разом з власником житла та неповнолітньою дитиною не проживає, та спір виник у зв`язку з відмовою органу реєстрації у реєстрації місця проживання неповнолітньої особи, і тому висновки суду касаційної інстанції стосувалися саме необхідності отримання/надання згоди обох батьків для реєстрації дитиною віком від 14 до 18 років свого місця проживання за адресою житла, в якому зареєстрований один з батьків, який надав згоду на таку реєстрацію. В той же час у даній справі неповнолітня особа звернулася про зняття з реєстрації свого місця проживання за наявності згоди матері на вчинення такої дії, без згоди батька.

Суд зазначає, що єдиною підставою для відмови відповідача у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , з посиланням на ч.7 ст.18 Закону №1871-IX, п.52 Порядку №265, є відсутність письмової згоди другого з батьків, а саме батька дитини.

З наведених вище норм законодавства, а саме ч.7 ст.18 №1871-IX та п.52 Порядку №265, які містять аналогічні положення, суд висновує, що для зняття із зареєстрованого місця проживання дитини віком від 14 до 18 років необхідна згода її батьків або інших законних представників чи одного з них. При цьому, законодавством не визначено конкретних випадків коли достатньо згоди одного з батьків дитини віком від 14 до 18 років на вчинення такої реєстраційної дії.

Водночас як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, у заяві про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) від 20.03.2025 року ОСОБА_2 наявна згода його матері ОСОБА_1 , яка має зареєстроване місце проживання за тією ж адресою. Згода батька відсутня у зв`язку з перебуванням останнім у полоні, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

В зв`язку з військовою агресією та введенням в Україні воєнного стану ніяких застережень в Закон №1871-IX та постанову КМУ №265 від 07.02.2022 стосовно можливості реєстрації дитини чи зняття з місця реєстрації без згоди іншого з батьків внесено не було.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Як зазначено у статті 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. №44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

При цьому відповідно до ч.7 ст.7 СК України, однією з засад регулювання сімейних відносин є те, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд додатково зазначає, що спір, що виник у зв`язку з відмовою органу реєстрації у знятті з місця реєстрації неповнолітньої особи - у тому контексті, який розглядається в цій справі - не охоплює відносин, що випливають із прав та обов`язків батьків щодо своїх дітей, зміст яких визначений у Сімейному кодексі України. Спірні правовідносини на кшталт тих, які виникли у цій справі, стосуються суто правомірності дій/рішень органу реєстрації щодо зняття з місця реєстрації особи віком від 14 до 18 років, що ніяким чином не впливає на участь батьків (одного з батьків) у вихованні дитини.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 20.03.2025 про відмову ОСОБА_2 у знятті із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язання зняти ОСОБА_2 з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди батька, суд вважає за можливе задовольнити, оскільки в інший спосіб захистити права дитини та здійснити зняття з місця реєстрації як то передбачено вимогами Закону №1871-IX та Порядку №265 неможливо. Позивач з об`єктивних причин не може надати згоду батька на зняття з місця реєстрації, оскільки він знаходиться в російському полоні.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, і у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суду.

Аналіз норм ст. 245 КАС України, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України, свідчить про те, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача. Якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн з відповідача, суд зазначає наступне.

Статтею 5 КАС України передбачено право осіб на звернення до суду та способи судового захисту, одним із яких є захист прав шляхом стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Так, статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно з положеннями ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Пленум Верховного суду України у Постанові №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначив, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 у справі №464/3789/17.

Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень, у постанові від 27 листопада 2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 52).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п.п.86, 89, від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України, №14183/02, п.п.71, 22 листопада 2005 року).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Сам факт оскарження у судовому порядку рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень не може бути єдиним доказом наявності моральної шкоди.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 зіштовхнувся з повним ігноруванням його права працівником органу місцевого самоврядування та після протиправної відмови зазнав розчарування діяльністю органу місцевого самоврядування, душевних страждань, крім того така відмова викликала важкі думки щодо батька, який на даний час не може бути поряд з сином та знаходиться в місцях несвободи в іншій, ворожій до України, державі.

У відзиві на позовну заяву відповідач виклав заперечення проти задоволення цих вимог, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та не доведено наявності правових підстав для її відшкодування.

Враховуючи викладене, всебічно та повно дослідивши матеріали справи у частині, що стосується відшкодування заподіяної моральної шкоди, суд доходить висновку, що, стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Також, не доведені й самі негативні зміни у його житті, не обґрунтовано розмір відшкодування шкоди в сумі 10000,00 грн та не підтверджено їх документально. Таким чином, суд доходить висновку, що у задоволенні даних вимог слід відмовити.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивачем, як особою, звільненою від сплати судового збору на підставі п.12 ч.2 ст.3 Закону України Про судовий збір від 08.07.2011року №3674-VI, судовий збір за подання позову до суду не сплачувався. Доказів здійснення інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, сторонами до суду не надано, а тому у справі відсутні обставини для розподілу судових витрат відповідно до положень ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.9, 73, 77, 90, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 20.03.2025 про відмову ОСОБА_2 у знятті із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до заяви від 20.03.2025 року.

Зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зняти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди батька.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст.ст.295, 297 КАС України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ), яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Відповідач Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65022, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д, ).

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Суддя Іванов Е.А.