Справа № 260/2238/25
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2025-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 червня 2025 року м. Ужгород№ 260/2238/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судового засідання Пішта І.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

представник позивача Мухомедьянов В.А.,

представник відповідача та третьої особи Радь О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (вул. Івана Коршинського, 12а, м. Ужгород, Ужгородський р-н, Закарпатська обл., 88017, ) про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить:

1) визнати протиправним та скасувати рішення, прийняте відповідачем, Державною міграційною службою України, від 11 березня 2025 року за № 08-25 про відмову громадянці російської федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

2) зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21 березня 2025 року представником позивача було отримано від Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повідомлення № 2101.7/1 від 20 березня 2025 р. про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою для відмови є рішення Державної міграційної служби України від 11 березня 2025 року № 08-25. Позивач вважає, що вищевказане оскаржуване рішення Державної міграційної служби України свідчить про порушення вимог Закону №3671-VI та прийняте на підставі неповного з`ясування всіх обставин під час дослідження зібраних у справі доказів, та всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання громадянки російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказує, що у висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.01.2025 р. у справі №2022UZ003 фактично обмежилися наданням оцінки фактам, обставинам та доказам у справі про банкрутство та кримінального провадження відносно позивача у кримінальній справі, порушеній відносно неї у РФ. Разом з тим, актуальна інформація за останні роки, на яку, зокрема, посилається позивач, а також загальновідома інформація, що міститься у відкритому доступі, сукупно із позицією світової спільноти у відношенні до подій в РФ, вимагало надання належної та справедливої оцінки з боку відповідача, яку таким надано не було. Натомість позивач не підтримує та засуджує агресивні дії росії проти України, виступає проти війни та надає фінансову підтримку ЗСУ, що викликає в неї побоювання стати жертвою переслідувань в країні походження. Наведені обставини, на переконання позивача, свідчать про протиправність оскаржуваного рішення та обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, а також призначено підготовче засідання у справі.

24 квітня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого, відповідач вважає, що пред`явлені позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Єдиним критерієм для набуття особою статусу біженця є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Під час співбесіди 15.10.2024 року позивач стверджувала, що переслідувалася в країні походження за національною ознакою: починаючи з 2014 року погіршилося відношення до неї та її близьких родичів, які за походженням є українцями, як на побутовому рівні, так і в публічній площині. Однак відповідно до свідоцтва про народження позивачки серії НОМЕР_2 , виданого 18.12.1970 року, її батьки є етнічними росіянами, є серйозні підстави вважати, що позивачка за національністю є росіянкою, а не українкою, тому відсутні підстави вважати, що вона переслідувалася і може переслідуватися у разі повернення до рф за ознакою національності. Також позивачка стверджує, що у разі повернення зазнає переслідувань за ознаками політичних переконань: за надання фінансової підтримки російській опозиції до залишення території РФ, а також за допомогу ЗСУ на території України. Відповідач вказує, що неможливо ідентифікувати автора публікацій в мережі Фейсбук (відсутня аватарка та доступ до сторінки для сторонніх), тому є підстави вважати, що позивачка намагається не персоналізувати публічно свою діяльність із допомоги ЗСУ, і це суперечить її твердженням про публічність такої діяльності, з чого вбачається, що заявниця намагається маніпулювати процедурою надання захисту в Україні з метою легалізації на її території, не маючи обґрунтованих підстав для набуття такого захисту. З огляду на те, що у висновку від 24.01.2025 встановлено, що залишення заявницею території країни громадянської належності у 2016 році недоречно вважати втечею від політичного переслідування, що заявниця є росіянкою, тому відсутні підстави вважати, що вона переслідуватиметься за національною ознакою у разі повернення до РФ, що відсутні підтвердження публічного висвітлення позивачкою діяльності з фінансової та матеріальної допомоги ЗСУ, домінуючий аспект її справі під час другого звернення за захистом в Україні у 2022 році залишається незмінним: позивачка виїхала з країни громадянської належності у зв`язку з переслідування російською стороною за скоєння злочину відповідно до загального права. Відповідач вважає, що наведені обставини вказують на правомірність оскаржуваного рішення та необґрунтованість позовних вимог.

28 квітня 2025 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, зі змісту якої, доводи відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву, обґрунтувань та вимог позовної заяви не спростовують, а також фактично зводяться до спроб відповідача проігнорувати раніше зроблені судами висновки та здійснити повторне оцінювання обставин, які вже раніше були встановлені судами стосовно тих самих сторін, з огляду на що викладені у відзиві заперечення є неприйнятним. Зазначає, що позивачем неодноразово наголошувалося про переслідування її у країні громадянської належності за її громадську діяльність, яка не відповідала загальноприйнятим канонам та інтересам правлячого режиму, що врешті-решт вилилась в помсту шляхом знищення бізнесу, відкриття кримінальної справи.

Ухвалою суду від 22 травня 2025 року закрито пiдготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив такі задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та додатково наданих суду поясненнях.

На виконання вимог ч. 13 ст. 10 та ч. 1 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Заслухавши пояснення представників сторін та представника третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами адміністративної справи, 04.12.2018 року ОСОБА_1 вперше звернулась із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 року.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області №18 від 28.01.2019 року відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці російської федерації на установчі дані ОСОБА_1 , 01.12.1970 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 року по справі № 420/782/19 визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС в Одеській області «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» № 18 від 28.01.2019 року та зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області відповідно до процедури, передбаченої ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області № 203 від 24.10.2020 року, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 року по справі № 420/782/19 вирішено здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці російської федерації ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина.

Висновком головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 06.04.2020 року по справі №2019OD0008 вирішено, що доцільно відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці російської федерації на установчі дані ОСОБА_1 та її неповнолітньому сину на установчі дані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.05.2020 року №135-20 підтримано висновок ГУ ДМС в Одеській області та відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Російської Федерації ОСОБА_1

ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаним рішенням, оскаржила його до Одеського окружного адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року по справі № 420/4695/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 12.05.2020 року №135-20, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2021 року по справі № 420/4695/20 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року по справі № 420/4695/20 залишено без змін.

13.05.2021 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про перегляд матеріалів особової справи № 2019OD00008, в межах якої розглядається заява ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із нововиявленими обставинами (повторна заява). Заява була прийнята та зареєстрована ГУ ДМС України в Одеські області 14.05.2021 року за вх. № Л-615/6/5101-21.

27.05.2021 року представник позивача адвокат Козлов О.О., отримав відповідь начальника ГУ ДМС в Одеський області Погребняк О.Г. від 26.05.2021 року на заяву від 13.05.2021 року.

Вважаючи таку бездіяльність протиправною позивачка знову звернулася до Одеського окружного адміністративного суду (справа 420/9086/21).

04.03.2022 року Одеським окружним адміністративним судом у справі № 420/9086/21 визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС України в Одеській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 13.05.2021 року та зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.05.2021 року (вх. № Л-615/6/5101-21 від 14.05.2021 року), з урахуванням оцінки питання, щодо якого звернувся позивач, наданої судом у рішенні.

24.05.2022 року Одеська обласна прокуратура повідомила адвоката Козлова О.О., на клопотання від 20.05.2022 року, яке надійшло до обласної прокуратури 23.05.2022 року та зареєстровано за № 17012-22, щодо надання дозволу ОСОБА_1 виїхати за межі м. Одеси до м. Ужгород про те, що обласна прокуратура не заперечує у виїзді ОСОБА_1 до м. Ужгород у разі загострення військової агресії з боку російської федерації на території Одеської області та виникненню реальної загрози її життя та здоров`ю, за умови повернення особи до постійного місця проживання на території м. Одеси у строк до 15.07.2022 року.

В той же час, 27.05.2022 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДМС в Закарпатській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій просила повторно розглянути питання про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

15.06.2022 року наказом ГУ ДМС в Закарпатській області № 29 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з необґрунтованістю заяви.

Не погоджуючись із наказом ГУ ДМС в Закарпатській області №29 від 15.06.2022 року, позивачка звернулася до суду з позовом про його скасування.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.02.2023 року у справі № 260/2135/22 (набрало законної сили згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.05.2023 року) визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС в Закарпатській область № 29 від 15.06.2022 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано ГУ ДМС в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року, з урахуванням висновків суду.

Так, відповідач повторно розглянув заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року, зокрема склав Висновок працівника щодо прийняття рішення про відмову щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.06.2023 року у справі №2022UZ0003 та рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке заявницею оскаржено до Закарпатського окружного адміністративного суду.

Так, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 року у справі № 260/5087/23 зобов`язано ГУ ДМС в Закарпатській область повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання вказаного судового рішення, ГУ ДМС в Закарпатській області повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року, за наслідками розгляду якої прийнято рішення за № 4 від 07.05.2024 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.07.2024 року у справі № 260/3477/24 (набрало законної сили згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2024 року) визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області № 4 від 07 травня 2024 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 травня 2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

На виконання рішення суду від 12.07.2024 року у справі № 260/3477/24 Головне управління ДМС у Закарпатській області 04.10.2024 року прийнято рішення про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 27.05.2022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24 жовтня 2024 року Головним управлінням ДМС у Закарпатській області складено висновок працівника щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24 січня 2025 року Головним управлінням ДМС у Закарпатській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11 березня 2025 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №08-25 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Закон).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з частиною 6 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які відповідно до пункту 1.1. визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила № 649).

Пунктом 4.1. Правил № 649 визначено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференцзв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до п. 4.3 Правил № 649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підпунктом «е» п. 5.1 Правил № 649 визначено, що після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).

Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов`язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, у постанові від 10.09.2021 у справі № 120/192/20-а Верховний Суд вказав, що Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає наступні етапи щодо заяви про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

подання заяви про визнання біженцем або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, та її прийняття уповноваженим органом (ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»);

оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Даний етап включає попередній (формальний) розгляд заяви, без розгляду заяви по суті (ст. 7-8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»);

безпосередньо розгляд заяви по суті та прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст. 9-10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п. п. 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п. 195 Керівництва встановлено, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

За Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Одночасно, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Разом з тим, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру.

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Даючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС України від 11 березня 2025 року за № 08-25 про відмову громадянці російської федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд враховує наступне.

Як слідує з дослідженої судом особової справи позивача №2022UZ0003 та протоколів співбесід із нею, причиною небажання повертатись до країни походження, серед іншого, є побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності через політичні переконання, а також політичні переслідування та тиск на неї з боку спецслужб російської федерації як на підприємця.

Позивач вказувала, що кримінальна справа № 9000816 була очевидно сфабрикована правоохоронними органами російської федерації для чинення тиску на позивача і на її бізнес з метою заволодінням ним наближеними до політичного режиму в РФ особами. За свідченнями позивача банкрутству зазначеного підприємства передували постійні телефонні дзвінки з пропозиціями продати підприємство, які з часом переросли у погрози. Зазначала, що відкриття кримінальних справ з економічних питань в росії є засобом для переслідування та залякування підприємців.

Щодо аргументованості пояснень про факти переслідувань позивача у країні громадянської належності слід звернути увагу на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2023 року у справі № 260/194/19, в розділі Позиція Суду, зокрема, вказано наступне: «Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов`язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.».

Жодної оцінки таким твердженням позивача не було надано у висновку ГУ ДМС у Закарпатській області від 24 січня 2025 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та у оскаржуваному рішенні відповідача.

При цьому позивач неодноразово наголошувала, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності через політичні переконання викликані, зокрема, засудженням агресивних дій росії проти України, її фінансовою підтримкою Збройних Сил України у війні України проти росії.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. У постанові Верховного Суду №420/454/20 від 28.04.2022р. зазначено, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. В цій постанові Верховного Суду також зазначено, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Згідно позиції Верховного Суду, висловленій у постанові по справі № 520/5107/19 від 20.04.2023р. « 53… побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи, тощо). 56. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні».

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Як зазначено в постанові Верховного Суду у справі №815/7173/15 від 15.01.2020 р. «Побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо). Як міжнародно-правові норми, так і положення законодавства України, що регулюють питання надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не визначають конкретну кількість випадків з аналогічними або зі схожими обставинами, яка має викликати в особі, яка звертається за захистом до міграційної служби, побоювання настання негативних наслідків для неї в країні походження. Відтак, достатньо лише наявності правдоподібної інформації про таку можливість, наданої заявником, що ґрунтується як на його особистому припущенні, так і на отриманих відомостях з якнайбільшої кількості джерел, використаних органом влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, в процесі розгляду ним заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Суд зауважує, що не існує та не може існувати точних критеріїв визначення системності утисків чи переслідувань владою громадян, адже вони мають визначатися з урахуванням кожної конкретної ситуації та носять оціночний характер.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Суд зазначає, що російська збройна агресія проти України - пряме й опосередковане застосування збройної сили рф проти суверенітету і територіальної цілісності України.

Відкритими складовими російської збройної агресії проти України, що розпочалася 2014 року, є: російське збройне вторгнення в Крим у лютому-березні 2014 року (з подальшим початком тимчасової окупації півострова Росією 20.02.2014); війна на сході України (на Донбасі) з квітня 2014 року, яка розпочалася зі створення під прикриттям «народних» виступів спецслужбами РФ терористичних так званих Донецької і Луганської «народних республік» та тривала до початку широкомасштабного вторгнення; широкомасштабне вторгнення росії в Україну з 24.02.2022, яке розпочалося після тривалого військового нарощування та визнання росією так званих ДНР та ЛНР як незалежних держав.

27.01.2015 року Верховна Рада України визнала рф агресором.

22.05.2022 року Верховна Рада України визнала рф державою-терористом із тоталітарним неонацистським режимом та заборонила його пропаганду, а також пропаганду акту агресії росії проти України.

На 2021 рік під російською окупацією перебувало 43300 кв. км, або 7 % української території. Після початку російського вторгнення 24.02.2022 року ця площа зросла у 2,9 рази. Тимчасово окупованими є Автономна Республіка Крим, частини Донецької, Луганської, Херсонської, Запорізької, Миколаївської областей та місто Севастополь.

Вказані обставини є загальновідомими і не потребують доведення в силу ст. 78 КАС України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14.03.2022 року №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 15.03.2022 року №2119-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18.04.2022 року №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 21.04.2022 року №2212-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 17.05.2022 року №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2263-IX від 22.05.2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 12.08.2022 року № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2500-IX від 15.08.2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 07.11.2022 року №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2738-IX від 16.11.2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 06.02.2023 року №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-IX, продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. В подальшому дія воєнного стану неодноразово продовжувалась.

Станом на момент розгляду цієї справи в суді дія воєнного стану в Україні не припинена.

За даними сайту Human Rights Watch (https://www.hrw.org/tag/russia-ukraine-war?promo=tag) з моменту повномасштабного вторгнення росії у 2022 році її війна проти України мала катастрофічний вплив на життя цивільного населення, вбивши тисячі мирних жителів, поранивши ще багато тисяч, а також знищивши цивільне майно та інфраструктуру. Російські війська вчинили низку порушень міжнародного гуманітарного права, включаючи невибіркові та непропорційні бомбардування та обстріли цивільних територій, які вразили будинки, медичні та освітні заклади. Деякі з цих нападів слід розслідувати як військові злочини. На окупованих ними територіях російські або пов`язані з росією сили вчиняли явні військові злочини, включаючи тортури, страти без розгляду, сексуальне насильство, насильницькі зникнення та пограбування культурних цінностей. Ті, хто намагався втекти з районів бойових дій, зіткнулися з жахливими випробуваннями та численними перешкодами; у деяких випадках російські війська примусово переміщували значну кількість українців до росії або на окуповані росією території України, а багатьох з них піддавали жорстоким перевіркам безпеки. Неодноразові атаки російських військ по всій країні на енергетичну та іншу критично важливу інфраструктуру України спрямовані на те, щоб тероризувати цивільне населення та зробити їх життя нежиттєздатним, що є військовим злочином.

Відповідно до інформації з інтернет-видання Голос Америки (http://www.golos-ameriki.ru/a/human-rights-russia/3217658.html) в річницю вбивства Бориса Немцова Рада Сенату США з прав людини та аналітичний центр «Атлантична рада» провели у Вашингтоні дискусію, присвячену російській політичній ситуації щодо здійснення переслідувань у російській федерації із поверненням до влади путіна окрім опозиційних активістів, які визнані «зрадниками» і «п`ятою колоною», цілих неурядових організацій. Наголошується на тому, що у російській федерації з цією метою були прийняті спеціальні закони «про іноземних агентів» та «про небажані організації».

Так, судом встановлено, що апеляційним судом в адміністративній справі № 260/5087/23 встановлено, що ОСОБА_1 не підтримує та засуджує агресивні дії росії проти України, виступає проти війни. В межах своїх матеріальних можливостей позивач надає фінансову підтримку на користь ЗСУ, про що свідчать документ про переказ коштів в сумі 5000 грн. через AT КБ «Приватбанк», квитанція №0.0..1, оплата рахунку за медичні засоби для лікування пацієнтів ортопедичного-травматологічного відділення в сумі 7556,80 грн, чек від 06.08.2022р., розписка лікарів відділення про отримання медичних засобів.

Вказаною постановою апеляційного адміністративного суду по справі № 260/5087/23 від 02.04.2024р. стверджується, що у ході розгляду справи судом першої інстанції достовірно встановлено обставини, які зумовлюють висновок, що побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідування за ознаками політичних переконань є обґрунтованими.

В силу вимог частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказана постанова суду в касаційному порядку не оскаржувалась Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області. Постанова апеляційного суду, в мотивувальній частині якої зазначено про обґрунтованість побоювань ОСОБА_1 стати жертвою переслідування за політичними переконаннями, є обов`язковою для ГУ ДМС у Закарпатській області при подальшому розгляді її заяви про надання статусу біженця. Обставини, встановлені судовими не підлягають повторному доведенню в адміністративному процесі щодо надання статусу біженця. Однак, як вбачається з висновку від 24.01.2025 та оскаржуваного рішення органами міграційної служби було проігноровано встановлені судом обставини у судовому рішенні.

Разом з цим відповідачем також не взято до уваги численні судові рішення, винесені на користь позивача під час її повторного звернення до органів міграційної служби, в яких встановлено обґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідування за ознаками політичних переконань.

При цьому як вбачається із висновку від 24 січня 2025 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем встановлено та не заперечується, що у відкритих інформаційних джерелах наявна інформація щодо переслідування громадян РФ, які мають політичні погляди, відмінні від політичного курсу діючої влади, зокрема засуджують агресію РФ проти України. Суд не вбачає необхідності в даному рішенні цитувати всю інформацію щодо переслідування громадян РФ, наведену у висновку від 24.01.2025, однак звертає увагу, до прикладу, на наступну встановлену інформацію:

«…Сайт «Укрінформ» повідомляє, що лідера гурту «Акваріум» - музиканта ОСОБА_3 було занесено до реєстру «іноагентів», оновленого мін`юстом РФ у п`ятницю, 30 червня. За даними російського відомства, Гребенщиков надавав фінансову допомогу Україні та засуджував війну росії проти України. «Здійснював концертну діяльність у закордонних країнах з метою фінансової допомоги Україні. Виступав проти спеціальної військової операції в Україні (офіційна російська назва агресивної загарбницької війни проти України. - Ред.). Отримував підтримку від іноземних джерел. Мешкає за межами РФ…».

«…На сайті «INSHE/TV» стверджується: «У РФ затримали чоловіка за «фінансування ЗСУ криптовалютою».

Федеральна служба безпеки Росії затримала жителя Хабаровського краю через «фінансування ЗСУ за допомогою криптовалюти». Про це 21.06.2023 повідомило агентство ТАСС з посиланням на Центр громадських зв`язків ФСБ, пише Кореспондент. За даними слідства, чоловік «за допомогою криптовалютних інструментів переказував особисті кошти через третіх осіб, які проживають на території України, на рахунок закордонного благодійного фонду для придбання ЗСУ безпілотних тепловізійних прицілів, літальних апаратів, боєприпасів».

Порушено кримінальну справу за статтею «Державна зрада» (ст. 275 КК Росії), яка передбачає позбавлення волі терміном від 12 до 20 років, а з квітня цього року - до довічного позбавлення волі…».

У відзиві відповідач вказує, що фінансова підтримка ЗСУ здійснювалася позивачкою через платіжні системи та банківські установи України, доступу до яких РФ не має, однак жодним чином відповідач не надає оцінку встановленим обставинам засудження РФ осіб, які здійснювали фінансування на підтримку України через закордонні платіжні системи (до яких у РФ також відсутній доступ) чи криптовалютні транзакції, які не прив`язані до реальних ідентифікаційних даних осіб, та через які складно ідентифікувати конкретну особу.

Відповідач також посилається на те, що у випадку обставин позивачки відсутнє публічне висвітлення нею діяльності щодо фінансування та матеріальної підтримки ЗСУ, яке б привернуло увагу спецслужб РФ, зокрема, у мережі Фейсбук сторінка позивача для загального кола користувачів закрита.

Суд не погоджується з такою позицією відповідача та вказує, що встановлені в матеріалах справи обставини в країні походження позивача вказують про можливості та широку обізнаність відповідних спецслужб РФ щодо дій своїх громадян, які в будь-який спосіб протидіють або заперечують режим путіна.

З огляду на вказане, наведені посилання відповідача є необґрунтованими, адже закрита сторінка у мережі Фейсбук не є перепоною для встановлення спецслужбами росії інформації щодо наявності у позивача публікацій із засудженням збройної агресії росії проти України, її політичної позиції щодо війни в Україні тощо.

Таким чином, враховуючи факти боротьби режиму путіна з особами, які наважуються протистояти режиму і надають в межах власних можливостей допомогу Україні в її боротьбі проти російського загарбника, побоювання позивача зазнати переслідувань та бути покараним судовими і правоохоронними органами при поверненні в росію, що її свободі, життю та здоров`ю буде загрожувати реальна небезпека, є абсолютно небезпідставні.

Натомість відповідачем не проаналізовано актуальну інформацію по країні громадянської належності позивачки щодо наявності великої кількості переслідувань політичного характеру на території російської федерації та не надано цьому належної і достатньої оцінки.

Стосовно аргументу відповідача про те, що позивачка виїхала з країни громадянської належності у зв`язку з переслідуванням російською стороною за скоєння злочину відповідно до загального права, суд вказує, що відповідачем не враховано відсутність у матеріалах особової справи позивачки будь-яких доказів визнання її винною у вчиненні інкримінованих їй злочинів неполітичного характеру та не аргументовано належним чином обставину звернення позивачки за захистом через бажання уникнути кримінальної відповідальності на території російської федерації.

Отже, на підставі зазначеного вище, суд приходить до висновку, що висновок від 24 січня 2025 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не відповідає вимогам щодо комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником, що також було проігноровано відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення в даній судовій справі.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів та інформації з відкритих і незалежних джерел, в т.ч. щодо загальної ситуації з правами людини в російській федерації, які узгоджуються з доводами позивача, суд приходить висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у разі повернення до російської федерації (країни громадянської належності) вона може зазнати переслідувань через політичні переконання та безумовно зазнає переслідувань у зв`язку із фінансовою підтримкою протидії стримування збройної агресії рф проти України.

Враховуючи наведене, ДМС України необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За такого правового врегулювання та обставин справи, оскаржуване рішення слід вважати необґрунтованим, тому наявні підстави для його скасування.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивачки, суд враховує наступне.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом він не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. При цьому такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: - лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; - повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; - вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

При цьому ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за чинного законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Принцип ефективності судового захисту прав та інтересів особи закріплено також у низці міжнародних актів.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд вважає, що з урахуванням всіх обставин цієї справи та численних судових рішень, винесених на користь позивачки, зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не відновить її порушеного права.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

З даного питання Верховний Суд дотримується таких правових позицій: «У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи.

Відтак, враховуючи наведене вище, суд вважає, що в цій справі доцільно захистити порушене право позивача шляхом зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання громадянки російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до матеріалів особової справи №2022UZ0003, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. На підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд приходить висновку про наявність підстав для повного задоволення позову.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач відповідно до п.14 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору і такий нею не сплачувався.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (вул. Івана Коршинського, 12а, м. Ужгород, Ужгородський р-н, Закарпатська обл., 88017, ) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 08-25 від 11 березня 2025 року про відмову громадянці російської федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянки російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до матеріалів особової справи №2022UZ0003, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяМ.М. Луцович

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Луцович М.М. на лікарняному з 16.06.2025 по 25.06.2025 включно, повний текст рішення виготовлено та підписано 26 червня 2025 року.