Справа № 420/36345/24
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Державної Міграційної служби України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення ,

встановив:

Позивач звернувся з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення (у формі висновку) ВГІРФО УМВС України в Херсонській області про скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 07.09.2007 року;

- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.09.2003 року громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Суд задовольнив клопотання позивача та поновив строк звернення до суду, вирішивши це питання в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що прибув в Україну до 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної республіки В`єтнам і Урядом СРСР та отримав довідку на постійне проживання серії ХС 042504 від 24.09.2003 року терміном дії «безстроково». Вказана довідка була скасована ВГІРФО УМВС України в Херсонській області 07.09.2007 року, як така що була видана з порушенням вимог пункту 4, абз. 4 Прикінцевих положень ЗУ «Про імміграцію», а саме з порушенням термінів подачі заяви про видачу такої довідки. Вказане рішення є протиправним, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки Позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, так як прибув до України в 1998 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07.06.2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. Позивачу, в силу дії цього Закону видана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію. При її наданні у 2003 році, ВГІРФО УМВС України в Херсонській області проводило перевірку законності залишення позивача на постійне проживання в Україні та керувалось положеннями абз. 4 п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено. Доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є підробленою не має.

Відповідачем не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не було передбачено.

Документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 року у порядку, передбаченому постановою КМУ №1983 від 26.12.2002 року вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого «Прикінцевими положеннями» Закону України «Про імміграцію». Відповідно до вищенаведеного, жоден громадянин Соціалістичної республіки В`єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 року, оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001 року.

Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнали та зазначили, що громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 24.07.2003 до УМВС України в Херсонській області з заявою (клопотанням) щодо видачі йому посвідки на постійне проживання в Україні, відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію». 22.09.2003 керівництвом УМВС України в Херсонській області на підставі заяви ОСОБА_1 було прийнято рішення (оформлене у формі висновку про залишення на постійне проживання в Україні) про документування вказаного іноземця посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону, та оформлено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.09.2003 терміном дії «безстроково». Одночасно слід зазначити, що заяви іноземців та осіб без громадянства про надання дозволу на імміграцію або видачу посвідки на постійне проживання подані з 07.08.2001 до 07.02.2002, підлягали розгляду відповідно до вимог Закону, тобто його норми використовувалися як норми прямої дії. Посвідка на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 від 24.09.2003 терміном дії «безстроково» оформлена з порушенням вимог абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію», а саме порушено строки подачі заяви про видачу. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлені такі обставини по справі.

Відповідно до довідки ВАТ «Каховка» №117 від 03.07.2003 року, гр. ОСОБА_1 працював машиністом конвеєрної установи III формувального цеху з 08.06.1989 р. по 27.10.1992 р. (наказ №709 від 08.06.1989, наказ №390 від 16.10.1992).

24.07.2003 року гр. ОСОБА_1 звернувся до УМВС України в Херсонській області заявою (клопотанням) щодо видачі йому посвідки на постійне проживання в Україні, відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію» (далі - Закон) в редакції від 07.06.2001.

22.09.2003 керівництвом УМВС України в Херсонській області на підставі заяви ОСОБА_1 було прийнято рішення (оформлене у формі висновку про залишення на постійне проживання в Україні) про документування вказаного іноземця посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону, та оформлено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.09.2003 терміном дії «безстроково».

Керівництвом ВГІРФО УМВС України в Херсонській області, 07.09.2007 прийнято рішення про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.09.2003, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», оскільки ОСОБА_1 звернувся із заявою про видачу посвідки на постійне проживання після закінчення встановленого терміну визначеного Законом України «Про імміграцію» (в редакції від 22.07.2005).

17.09.2024 року, позивач звернувся до ЦМУ ДМСУ у м. Києві та Київській області з приводу обміну його тимчасової посвідки на проживання від 14 травня 2010 року серії НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ), але йому повідомили, що посвідки на постійне проживання оформлені позивачу УГІРФО ГУМВС України в м. Києві в порядку обміну посвідки на постійне проживання, виданої ВГІРФО УМВС України в Херсонській області 24.09.2003 року та за наявною в ЦМУ ДМСУ у м. Києві та Київській області інформацією, наданою УДМС України в Херсонській області, посвідка на постійне проживання від 24.09.2003 року скасована ВГІРФО УМВС України в Херсонській області.

Не погоджуючись з рішенням ВГІРФО УМВС України в Херсонській області, від 07.09.2007 про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.09.2003, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Спірні правовідносини врегульовані наступними приписами діючого законодавства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі Закон №3773-VI), Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі Закон №2491-III),

Згідно п.п. 8, 17 ч.1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ст. 4 Закон №3773-VI іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України від 7 червня 2001 року № 2491-III "Про імміграцію".

Відповідно до ст. 1 Закону №2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Статтею 11 Закону №2491-III визначений порядок в`їзду іммігрантів в Україну і видачі посвідки на постійне проживання, згідно якої особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону №2491-III (в редакції від 07.06.2001) передбачено, що іноземці та особи без громадянства вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним в абзаці 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» вище вказаного Закону, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Як встановлено судом, видача посвідки на постійне проживання позивачу, здійснювалась відповідно до абз. 4, п. 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію».

Згідно абз. 6 п. 4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію» особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

З аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію.

Як встановлено судом, Позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1998 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07.06.2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. Позивачу, в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні у 2003 році позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, ВГІРФО УМВС України в Херсонській області проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалось положеннями абз.4 п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні. Доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є підробленою не має.

Згідно ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, п. 6 ч. 1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" є нормою "відсильного характеру", а саме, при посиланні на нього має бути також зазначена норма іншого закону, яка передбачає такі інші випадки, передбачені законами України, а саме, інші підстави для скасування дозволу на імміграцію, крім тих, що наведені у ст.12 Закону України "Про імміграцію".

Суд зазначає, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію" чітко визначений і жодна із них не є застосовною до позивача.

Щодо "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, то чинним законодавством не було передбачено такої підстави.

Суд погоджується з тим, що позивач подав заяву про видачу довідки з пропуском шестимісячного строку, як це було передбачено абз. 4, п. 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію», але при цьому слід зазначити, що у вказаному законі відсутні будь які наслідки такого несвоєчасного подання заяви і таке порушення не є підставою передбаченою ст. 12 Закону для скасування дозволу на іміграцію.

Крім того, пунктом 2 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» було зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Пунктом 3 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

З метою забезпечення виконання Закону України «Про імміграцію» Президентом України видано Указ № 596 від 07.08.2001 року, яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Таким підзаконним актом стала постанова КМУ «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» №1983 від 26.12.2002 року. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України «Про імміграцію», тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» (з простроченням на 1 рік 2 місяці).

Суд погоджується з позицією позивача, що документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 року у порядку, передбаченому постановою КМУ №1983 від 26.12.2002 року тобто вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого «Прикінцевими положеннями» Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до вищенаведеного, жоден громадянин Соціалістичної республіки В`єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 року, оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001 року.

Таким чином, на момент звернення позивача із заявою про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію», разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.08.2018 року по справі № 820/1608/17, відповідно до якої посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово вказував у своїх рішеннях, що помилки або прорахунки державних органів повинні служити вигоді зацікавлених осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих інтересів.

Зокрема, у рішенні від 20.01.2012 року у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовний спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування» та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що суть статті 13 Конвенції зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім цього, статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право особи має бути: 1) здійснено згідно з законом; 2) переслідувати легітимну мету або цілі; 3) бути необхідним у демократичному суспільстві (тобто пропорційним цілям, які мали бути досягнуті та виправданим).

Стаття 8 Конвенції зобов`язує державу поважати, зокрема, приватне життя. Відтак, носії державної влади мають враховувати ці зобов`язання, приймаючи рішення про якійсь захід, котрий може впливати на один з інтересів, захищених статтею 8. При цьому таке рішення має справедливо урівноважувати зазначені права громадян та інші відповідні інтереси.

В той же час, приймаючи спірне рішення, відповідачем не враховано й те, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України, має сім`ю, роботу, тісні правові та соціальні зв`язки з Україною.

Таким чином, це рішення не відповідає справедливому балансу між цілями, яких намагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача, які настали внаслідок прийняття цього рішення.

За приписами ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Дослідивши оскаржуване рішення та документи, які стали підставою для його прийняття суд дійшов висновку про протиправність прийнятого рішення та його скасування як прийнятого не на підставі законодавства, не обґрунтовано, не добросовісно, не розсудливо, не пропорційно, тобто без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про протиправність рішення ВГІРФО УМВС України в Херсонській області про скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 07.09.2007 року.

Відповідно до ч.3 ст.245 КАС України, у разі скасування індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної міграційної служби» від 15.06.2011 № 658, Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області є територіальним органом Державної міграційної служби України.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд вважає необхідним стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача суму судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 7, 9, 139, 242-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) задовльнити повністю.

Визнати протиправним і скасувати рішення (у формі висновку) ВГІРФО УМВС України в Херсонській області про скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) від 07.09.2007 року.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області поновити дію посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 24.09.2003 року громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Стягнути з Головного управління ДМС України в Херсонській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя В.Ф. Попов