Справа № 420/28548/24
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко О.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 12.09.2024 року надійшов позов заяви ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі, в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі від 20.08.2024 р. № ПШ 029679 про застосування адміністративно-господарського штрафу до ОСОБА_1 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Ухвалою судді від 17.09.2024 року позов залишено без руху.

24.09.2024 року (вх.№45461/24) від представника позивача до суду надійшов лист разом із уточненим позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті від 20.08.2024 р. № ПШ 029679 про застосування адміністративно-господарського штрафу до ОСОБА_1 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача в позовній заяві зазначив, що ОСОБА_1 не погоджується постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу від 20.08.2024 р. № ПШ 029679 та вважає її протиправною та такою, що підлягає скасуванню. В постанові від 20.08.2024 р. № ПШ 029679 зазначено, що позивачем допущено порушення вимог ст. ст. 34 та 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», через відсутність тахокарти водія у громадянина ОСОБА_2 за 17.07.2024 р. та у кількості що передбачені законодавством або бланк підтвердження діяльності і за це порушення ч. 1 абзацом 3 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» передбачена відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. Порушення встановлене на підставі Акту про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № АР036927 від 30.07.2024 р., складеного страшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області. Акт про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт не є належним і допустимим доказом. Позивач не є перевізником, а є фізичною особою, яка є власником вантажного автомобіля, що використовується для власних потреб. Позивач не є суб`єктом господарювання, що здійснює на комерційній основі перевезення вантажів транспортними засобами, не проводить діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом. Водій ОСОБА_2 не перебуває у трудових або будь-яких договірних відносинах з позивачем. Між цими особами не укладені договори перевезення вантажу, перевезення пасажирів та багажу, чартеру, оренди транспортного засобу, підряду. Позивач передав право керування власним транспортним засобом відповідно до Правил дорожнього руху. Позивач є фізичною особою, не являється суб`єктом господарювання, не є перевізником, тому у нього не виникає обов`язку, щодо заповнення товарно-транспортних накладних і на нього не поширюються вимоги наказів Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 р. № 385, від 14.10.1997 р. № 363, від 07.06.2010 р. № 340. Позивач поніс судові витрати в розмірі 6211,2 грн., з яких 1211,20 грн. судовий збір, 5000 витрати на правничу допомогу, що надана адвокатом (гонорар), розмір якого є фіксованим.

Ухвалою суду 17 жовтня 2024 року прийнято до розгляду позову заяву та відкрито провадження по справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Від представника Державної служби України з безпеки на транспорті до суду надійшов відзив (Вхід. №ЕС/58247/24), у якому зазначено, що предметом спірних правовідносин є правомірність застосування до позивача санкцій за порушення положень чинного законодавства, зокрема у вигляді адміністративно господарського штрафу. Твердження представника позивача «Позивач не є суб`єктом господарювання, що здійснює на комерційній основі перевезення вантажів транспортними засобами, не проводить діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом.» є необґрунтованим та безпідставним, оскільки це не відповідає ні вимогам законодавства про автомобільний транспорт, ні правовій позиції Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2023 року у справі № 340/5660/22, оскільки сама по собі відсутність реєстрації суб`єктом підприємництва певного виду господарської діяльності не є безумовним свідченням того, що така діяльність ним не здійснюється». В даній ситуації Постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу стосовно ОСОБА_1 винесена правомірно та згідно вимог законодавства. 30.07.2024, керуючись Законом № 2344-ІІІ, Порядком № 1567, на підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області та направлення на перевірку № 002470 від 26.07.2024, співробітниками Відділу проводилась рейдова перевірка на а/д М30 347 км + 527 м. Відповідно до пункту 3, 4 Порядку №422, був зупинений транспортний засіб марки DAF державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 . У ході перевірки зазначеного транспортного засобу було встановлено, що на праві власності належить позивачу. Крім цього, надано водієм накладну від 24.07.2024, яка не відповідає вимогам ст. 48 закону України «Про автомобільний транспорт» На момент проведення перевірки було встановлено: відсутність на момент перевірки заповненої тахокарти водія за 17.07.2024, чим порушено приписи Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 24.06.2010 № 385; порушено п.11.1 Наказу МТЗУ № 363 неналежно оформлена товарно-транспортна накладна. В акті перевірки за № АР036927 від 30.07.2024, зазначено, що виявлено порушення: водій здійснював перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» відсутні тахокарти в кількості передбаченій законодавством або бланк підтвердження діяльності водія. Водій з актом ознайомився, та засвідчив своїм підписом. Інформацію для притягнення особи до відповідальності несуть ті документи, які пред`являються водієм під час перевірки, зазначена правова позиція висловлено у постанові Верховного Суду у справі № 340/4637/22 від 23.11.2023. Повідомленнями № 68971/41/24-24 від 09.08.2024, направленим поштою 09.08.2024 рекомендованим повідомленням № 658, позивача було викликано для розгляду справи на 20.08.2024 о 10 год 00 хв. Вищевказане повідомлення про розгляд справи згідно даних трекінгу Укрпошти вже 10.08.2024 року була невдала спроба вручення, вже 24.08 дане повідомлення було повернене відправнику у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання. Відповідач в повній мірі виконав свій обов`язок щодо належного та своєчасного інформування позивача про час та місце розгляду справи. За результатами розгляду акту № АР 036927 від 30.07.2024 винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ 029679 від 20.08.2024 за порушення статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» застосовано адміністративно-господарський штраф в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно з приписами пункту 29 Порядку № 1567, копію постанови № ПШ 029679 від 20.08.2024 направлено Позивачу, разом із супровідним листом № 72038/41/24-24 від 20.08.2024. Законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів фактично не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено на необхідність наявності в тому числі інших документів, передбачених законодавством. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю. Враховуючи, що транспортний засіб позивача обладнаний тахографом, відповідно до чинного законодавства України позивач зобов`язаний забезпечувати належну експлуатацію тахографу, а водій повинен мати використовувати тахокарту до аналогового тахографу (в тому числі, належно заповнювати). На момент проведення рейдової перевірки позивач не забезпечив водія повним комплектом документів, що передбачений законодавством, у зв`язку з чим інспектором підставно зафіксовано в акті перевірки порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт».

04 жовтня 2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (Вхід. № ЕС/59945/24), де зазначено, що ознайомившись із відзивом та додатками до нього, позивач не погоджується з відзивом, заперечує проти нього, та вважає відзив таким, що підлягає відхиленню, а позовна заява задоволенню в повному обсязі. Позивач є фізичною особою, його притягнуто до відповідальності як фізичну особу. В Акті про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 30.07.2024 р. № АР036927, в графі «найменування автомобільного перевізника», вказується ОСОБА_1 , і через кому вказується найменування юридичної особи, а саме ПВКФ «Пані Крістіна». В оскаржуваній постанові від 20.08.2024 р. № ПШ 029679, позивач також зазначений як фізична особа. В Акті і в оскаржуваній постанові не зазначається, що позивач є фізичною особою-приватним підприємцем і його притягнуто адміністративно-господарської відповідальності як фізичну особу приватного підприємця. Будучи фізичною особою, і власником вантажного автомобіля марки DAF номерний знак НОМЕР_2 , позивач використовує цей транспортний засіб для власних потреб, за власний рахунок. Він не здійснює на комерційній основі перевезення вантажів транспортними засобами, не проводить діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, а водій ОСОБА_2 не перебуває у трудових відносинах з позивачем, між цими особами не укладено жодних договорів, тобто водій не перебуває у трудових відносинах і не перебуває у наймі. Відповідач визначив позивача перевізником керуючись тільки свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, адже інших документів, де позивач вказаний як перевізник, матеріали справи не містять. Позивач не є підприємцем, а тому правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, на позивача не поширюються. Отже Позивач не є автомобільним перевізником, у розумінні законодавства, яке регулює відносини у сфері перевезення вантажів. Відповідач помилкового визначив позивача перевізником. В адміністративних матеріалах, що були надані відповідачем якості додатків до відзиву, відсутні документальні відомості про те, що позивач є перевізником. В Акті відповідач посилається на порушення п. 3.3. не Інструкції, що затверджена вказаним Наказом № 385, а на п. 3.3. самого Наказу № 385. Також відповідач посилається на порушення п. 11.1 не Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, що затверджені Наказом № 363, а на п. 11.1 самого Наказу № 363. У Наказі Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 р. № 385, пункту 3.3. не має. В Наказі Міністерства транспорту та зв`язку України від 14.10.1997 р. № 363, п. 11.1 також не має. Акт про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт не відповідає вимогам п. 21 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), що затверджений Постановою КМУ від 08.11.2006 р. № 1567, оскільки має місце посилання на норми, яких не існує. Тобто факт можливого порушення не встановлено належним чином, акт заповнено з порушенням законодавчо встановленого порядку.

11 листопада 2024 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення (Вхід. №ЕС/62071/24), де зазначено, що твердження представника позивача «Позивач не є суб`єктом господарювання, що здійснює на комерційній основі перевезення вантажів транспортними засобами, не проводить діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом.» є необґрунтованим та безпідставним, оскільки це не відповідає ні вимогам законодавства про автомобільний транспорт, ні правовій позиції Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2023 року у справі № 340/5660/22. Постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу стосовно ОСОБА_1 винесена правомірно та згідно вимог законодавства. Накладна яка була надана посадовим особам під час перевірки, не відповідає вимогам до товарно-транспортної накладної визначених статті 48 закону України «Про автомобільний транспорт» Таким чином, можна дійти логічного і цілком законного висновку, що у вказаному випадку здійснювалось надання позивачем послуг з перевезення вантажу, що підпадає під визначення «автомобільний перевізник» у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт». Відповідно до правової позиції викладеній в Постанові Верховного Суду віл 14.12.2023 у справі № 340/5660/22, щодо визначення особи відповідального перевізника за невиконання вимоги про наявність тахографа у транспортному засобі, або індивідуальної контрольної книжки водія у разі відсутності такого пристрою за відсутності відсутній такий вид економічної діяльності як здійснення вантажних перевезень. Перевізником у цій справі здійснювалося перевезення вантажу на замовлення іншої особи (покупця) власним автомобільним транспортом із використанням найманої праці водія, тобто надавалася транспортна послуга. Верховний Суд зауважив, що відсутність у особи такого виду економічної діяльності як здійснення вантажних перевезень не є безумовним свідченням того, що така діяльність ним не здійснюється. Верховний Суд визнав дії посадових осіб Укртрансбезпеки щодо накладення адміністративно-господарського штрафу правомірними.» Факт трудових відносин не впливає на визначення статусу «автомобільний перевізник», оскільки факт останнього визначається на підставі відомостей та документів, які надаються для перевірки інспектору відповідача.

12 листопада 2024 року від представника ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дніпровський відділ Державної виконавчої служби у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Одеса), .

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою, відзивом на позовну заяву, відповіддю на відзив і запереченнями, дослідивши обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх наданими доказами, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 10.04.2017 року припинив підприємницьку діяльність фізичної особи підприємця, що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже станом на дату складання акту № АР036927 від 30.07.2024 року ОСОБА_1 не зареєстрований як фізична особа підприємець.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 11.07.2023 року ОСОБА_1 є власником автомобіля марки DAF реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 12-13).

На підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок Відділом державного нагляду (контролю) у Вінницькій області та направлення на рейдову перевірку № 002470 від 26.07.2024 року, 30.07.2024 року в 17 год. 57 хв. під час рейдової перевірки старшими державними інспекторами Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області в на ділянці автомобільної дороги М-30 Стрий Умань, Дніпро Ізварине 347 км + 527 м, проведено перевірку транспортного засобу марки DAF, номерний знак НОМЕР_2 .

За результатами перевірки 30.07.2024 року старшим державним інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № АР036927, в якому зазначено про порушення ст. 34, ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», п. 3.3 наказу МТЗУ від 24.06.2010 р. № 385, п. 11.1 наказу МТЗУ від 14.10.1997 р. № 363. Перевезення вантажу згідно накладної № б/н від 24.07.2024 в якій відсутня інформація про автомобільного перевізника, замовника

пункти навантаження та розвантаження, відсутність тахокарти в кількості передбаченому законодавством або бланки підтвердження діяльності, у тому числі порушення, відповідальність за яке передбачена ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» ч. 1 абз. 3 ст. 60, перевезення вантажу за відсутності на момент перевірки документів визначених ст. 48 цього Закону, а саме тахокарти за 17.07.2024 р. у кількості передбаченому законодавством або бланк підтвердження діяльності.

Постановою в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області АР Крим та м. Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 20.08.2024 року № ПШ 029679 до ОСОБА_1 застосовано у відповідності до абз. 3 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн.

Позивач не погодився із правомірністю постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу та звернувся до суду з позовною заявою.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень врегульовано в Законі України «Про автомобільний транспорт».

В Законі України «Про автомобільний транспорт» визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту, забезпечує: формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту; затвердження форми, обов`язкових реквізитів та відомостей, які повинні міститися у квитку та електронному квитку; затвердження технічних вимог до автоматизованих систем обліку оплати проїзду, що мають забезпечувати інтероперабельність засобів реєстрації електронних квитків, які надають право на одержання транспортних послуг пільговим категоріям громадян (ч. 3 ст. 6). Державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) (ч. 14 ст. 6). Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України (ч.17 ст. 6).

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 року (Далі Положення № 103) (в редакції чинний на час виниклих правовідносин), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Положеннями п. 8 Положення № 103, визначено, що Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

В п. 5 Положення № 103 зазначено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює контроль за додержанням перевізниками вимог режиму праці та відпочинку, що здійснюють перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (п.п. 19); проводить перевірку транспортно-експедиційної документації на здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (п.п. 57)

Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 року (далі Порядок № 1567) (в редакції чинний на час виниклих правовідносин).

В п.1 Порядку № 1567 зазначено, що цей Порядок визначає процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Згідно п.2 Порядку № 1567, рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Відповідно до Порядку № 1567, рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка (п.12). Графік проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) складається та затверджується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин (п.13). Рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт (п.14).

В п. 15 Порядку № 1567 зазначено, що під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання приписів щодо усунення порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт, винесених за результатами розгляду справ про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, які можливо перевірити під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі); виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

В ст. 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначені вимоги до автомобільного перевізника, зокрема автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Згідно ст. 47 Закону України «Про автомобільний транспорт», до внутрішніх перевезень вантажів відносяться перевезення вантажів між пунктами відправлення та призначення, розташованими в Україні, та комплекс допоміжних операцій, пов`язаних з цими перевезеннями, а також технологічні перевезення вантажів, що здійснюються в межах одного виробничого об`єкта без виїзду на автомобільні дороги загального користування.

Приписами ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення (ч.1). Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством (ч.2). При оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити: дата і місце складання; вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення; вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто; пункти завантаження і розвантаження (ч.3).

В ст. 18 Закону України «Про автомобільний транспорт» вказано, що з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням (ч.1). Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю (ч.2). Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством (ч.3).

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року №153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, статті 18 Закону №2344-ІІІ та з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв колісних транспортних засобів Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 №340, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.09.2010 за №811/18106 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі Положення №340).

В п. 1.3 Положення №340, зазначено, що вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Згідно п. 1.5 Положення №340, тахограф - обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.

Зі змісту розділу VI Положення №340 вбачається, що вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення (п. 6.1). Водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв (п.6.3).

В п. 7.1 Положення №340 вказано, що органи, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху проводять перевірку встановленого режиму праці та відпочинку водіїв відповідно до законодавства України.

Порядок використання тахографів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385 (далі Інструкція №385) (в редакції чинний на час виниклих правовідносин).

В п. 1.4 Інструкції № 385, визначено: контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; перевізники - суб`єкти господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільним транспортом; тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.

Згідно з п. 3.3 Інструкції №385, водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Відповідно до п.3.5 Інструкції №385 перевізники: забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії; аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.

Приписами п.3.6 Інструкції №385 передбачено, що перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу - аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР); наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку; дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа; дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом; наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.

Положеннями п. 11.1 гл. 11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 року № 363 (далі Правила № 363), визначено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

В главі 11 Правил № 363 зазначено, що товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках (п.11.3). У разі використання товарно-транспортної накладної у паперовій формі перший примірник товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - водій (експедитор) передає вантажоодержувачу, третій примірник, засвідчений підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику. У разі використання е-ТТН Замовник (вантажовідправник) друкує, підписує і надає водію (експедитору Перевізника) в одному примірнику паперову копію е-ТТН, відповідно до вимог Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для пред`явлення особам, уповноваженим здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху. Водій (експедитор Перевізника) ставить свій підпис на паперовій копії е-ТТН про прийняття ним вантажу для перевезення (п.11.5).

Приписами абз. 3 ч.1 ст 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

З дослідженого акту № ПР036927 від 30.07.2024 р. вбачається, що, що підставою для висновків відповідача про порушення ОСОБА_1 вимог ст. 34, ст. 48 Закону України Про автомобільний транспорт слугувала відсутність на час проведення рейдової перевірки тахокарти водія ОСОБА_2 за 17.07.2025 року та у кількості передбачені законодавством, або бланк підтвердження діяльності та перевезення вантажу згідно накладної № б/н від 24.07.2024 в якій відсутня інформація про автомобільного перевізника, замовника пункти навантаження та розвантаження.

Постановою в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області АР Крим та м. Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 20.08.2024 року № ПШ 029679 до ОСОБА_1 застосовано у відповідності до абз. 3 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн.

У відповідності до вимог абз. 3 ч. 1 ст.60 Закону №2344-III суб`єктом відповідальності за вказане правопорушення є автомобільний перевізник.

При цьому основним питанням в межах розгляду даної справи є наявність у позивача статусу автомобільного перевізника в розумінні приписів Закону України «Про автомобільний транспорт»

В ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» зазначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами (ст. 1).

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

В ч. 2 ст. 55 Господарського кодексу України визначено, що суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до ст. 50 Закону №2344-III, договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо) (ч.1). Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами (ч.2).

Щодо застосування приписів Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, до даних правовідносин то суд зазначає, що приписами п. 1.4 цього Положення визначено, що Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються, зокрема, фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.

З дослідженого судом витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 , припинив підприємницьку діяльність фізичної особи підприємця.

У позовній заяві позивач стверджує, що він є власником вантажного автомобіля, що використовується для власних потреб, не є суб`єктом господарювання, що здійснює на комерційній основі перевезення вантажів транспортними засобами, не проводить діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом. Водій ОСОБА_2 не перебуває у трудових або будь-яких договірних відносинах з позивачем, не укладені договори перевезення вантажу, перевезення пасажирів та багажу, чартеру, оренди транспортного засобу, підряду. Позивач передав право керування власним транспортним засобом відповідно до Правил дорожнього руху.

Питання відповідності учасника руху, який перевозить вантаж, критеріям автомобільного перевізника, визначеним Законом №2344-III в аспекті правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, через відсутність у водія документів, вже неодноразово досліджувалося Верховним Судом, зокрема, у справах №№640/27759/21, 240/22448/20, 280/3520/22, 620/18215/21, 600/1407/22-а та 280/2150/23.

Так, у постанові від 19.10.2023 у справі №640/27759/21 Верховний Суд вказав, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити з того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

В цьому контексті основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

Такого підходу Верховний Суд дотримувався й у подальшій правозастосовній практиці при розгляді справ, у яких, зокрема, досліджувалося питання правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності лише з тих підстав, що працівники Укртрансбезпеки дійшли висновку, що він, як власник авто, є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».

Вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт Верховний Суд у постановах від 12.10.2023 у справі № 280/3520/22, від 22.02.2023 у справі №240/22448/20, від 07.12.2023 у справі №620/18215/21 зазначив, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена ст. 60 Закону №2344-III застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.

Тобто, на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2023 року у справі №280/2150/23).

У постанові від 23.08.2023 у справі № 600/1407/22-а за схожих обставин справи Верховний Суд зазначив, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону №2344-III). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першої статті 60 Закону №2344-III.

Верховний Суд у постанові від 20.03.2025 у справі №380/13118/23 дійшов висновку, що приписи ч. 2 ст. 33 Закону №2344-III містять умови, за яких особа, яка здійснює перевезення, відповідає вимогам, що кваліфікують її, як автомобільного перевізника, який несе відповідальність, відповідно до приписів абзацу 3 частини першої статті 60 Закону, а саме: особа повинна бути суб`єктом господарювання, який надає послугу з перевезення; перевезення вантажів транспортним засобом здійснюється на договірних умовах; використання транспортного засобу на законних підставах.

Інших умов щодо визначення особи, як автомобільного перевізника, законодавцем не встановлено.

Водночас саме на органи Укртрансбезпеки покладено обов`язок ретельно перевірити надану водієм інформацію стосовно особи, яка відповідає за перевезення вантажу на предмет її відповідності вимогам автомобільного перевізника та вжити відповідних заходів, у випадку, якщо наданої водієм інформації недостатньо для визначення особи автомобільного перевізника.

Разом із тим, як встановлено судом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та господарських формувань позивач не є суб`єктом підприємницької діяльності.

З досліджених судом матеріалів справи, що були предметом перевірки відповідача при прийнятті постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 029679, вбачається, що 30.07.2024 року транспортним засобом марки DAF номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 , з 11.07.2023 року, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , водієм ОСОБА_2 здійснювалося перевезення вантажу відповідно до накладної б/н від 24.07.2024 р.

З накладної б/н від 24.07.2024 р. вбачається, що товар відпущено - «ПАНІ КРІСТІНА»; прийнято від «ТСЧА»; через кого «DAF НОМЕР_2 ОСОБА_3 ».

Суд звертає увагу, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт покладається лише на автомобільних перевізників, а не на власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж (постанова від 23 серпня 2023 року Верховного Суду у справі № 600/1407/22-а). Автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору про перевезення вантажу надає відповідну послугу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 січня 2025 року у справі №520/11723/23).

Оте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону України "Про автомобільний транспорт"), а не власник/користувач транспортного засобу.

З досліджених матеріалів справи не вбачається належних та допустимих доказів, що власник транспортного засобу (DAF реєстраційний номер НОМЕР_2 ) - ОСОБА_1 , надавав послуги з перевезення вантажу на договірних умовах із замовником послуг за плату.

Посадовими особами відповідача при прийняті 20.08.2024 року постанови №ПШ 029679 не було встановлена приналежність вантажу зазначеного в накладній б/н від 24.07.2024 р. ОСОБА_1 , як і не було встановлено, що ОСОБА_1 є суб`єктом господарювання, який здійснює перевезення товару, також не встановлено перебування водія ОСОБА_2 у трудових правовідносинах з позивачем.

Встановлені обставини справи в їх сукупності дають підстави для висновку, що позивач в даних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні приписів ст. 33 Закону №2344-III, а тому не може бути суб`єктом відповідальності за порушення, передбачені абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про протиправність постанови Державної служби України з безпеки на транспорті №ПШ 029679 від 20.08.2024 року про застосування адміністративно-господарського штрафу до ОСОБА_1 за порушення вимог ст. 34, ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому вказана постанова підлягає скасуванню.

Відповідно ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч.1). В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2).

Згідно з ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених судом обставин, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Отже, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в розмірі 1211,20 грн належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 139, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті від 20.08.2024 р. № ПШ 029679 про застосування адміністративно-господарського штрафу до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Стягнути Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211 грн 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті (вул. Фізкультури, буд. 9, м. Київ, 03050, ).

Суддя О.А. Вовченко

.