Справа № 640/16053/21
Суддя: М.М. Шаповал
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
В С Т А Н О В И В:
Позивачем подано в Окружний адміністративний суд міста Києва позов до Головнокомандувача Збройних Сил України генерала-полковника ОСОБА_2 , у якому позивач просить суд:
- визнати бездіяльність Головнокомандувача Збройних Сил України генерала-полковника ОСОБА_3 у частині неприйняття особистого рішення за заявами позивача від 21.12.2020;
- визнати протиправними дії Головнокомандувача Збройних Сил України генерала-полковника ОСОБА_3 щодо доручення права надання відповіді на звернення позивача тимчасово виконуючому обов`язки начальника Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України ОСОБА_4 ;
- визнати відповідь тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України ОСОБА_5 № 354/1/244 від 16.01.2021 незаконною;
- зобов`язати відповідача притягнути виконуючого обов`язки командувача військ Територіальної оборони ЗСУ генерал-майора ОСОБА_6 до дисциплінарної відповідальності за порушення строків складання протоколу про адміністративне правопорушення про що повідомити суд та позивача встановленим порядком.
Вимоги мотивує тим, що 23 квітня 2020 року на позивача, тоді майора ЗСУ ОСОБА_1 , командувачем Сухопутних військ ЗСУ ОСОБА_7 було накладено дисциплінарне стягнення за незаконну відсутність на службі 09,10 та 13 квітня 2020 року.
05 травня 2020 року на нього, виконуючим обов`язки Командувача Сухопутних військ ЗСУ генерал-майором ОСОБА_6 був складений протокол про військове адміністративне правопорушення, за той самий вчинок, а саме незаконну відсутність на службі 09, 10 та 13 квітня 2020 року.
В подальшому, під час розгляду справи, судом було встановлено ряд процесуальних порушень з боку ОСОБА_6 та визнано, що події не було і справу було закрито.
Рішення суду та письмові звернення позивачем було направлено до прямого начальника ОСОБА_8 та ОСОБА_6 - відповідача з проханням надати дисциплінарну оцінку їх протиправним діям. Відповідач, розглянувши звернення, не побачив порушень у діях ОСОБА_6 та ОСОБА_8 і відмовив позивачу у його проханнях. Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.06.2021 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.07.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

13.09.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву. У відзиві проти задоволення позовних вимог заперечує, зазначає наступне.

Так, позивач зазначає, що 21.11.2020 письмо звернувся до відповідача, ОСОБА_2 (на час звернення - Головнокомандувач Збройних Сил України) і просив, в межах його повноважень, притягнути до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .

21.01.2021 позивач отримав відповідь від тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління морально-психологічного забезпечення Збройних Сил України, полковника ОСОБА_9 , якою позивачу було відмовлено у задоволенні його вимог у зв`язку із відсутністю підстав. Також позивач вважає, що відповідачем ОСОБА_2 порушені вимогу ст. 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зазначає, що ОСОБА_2 незаконно доручив ОСОБА_10 розглянути та підготувати відповідь на звернення позивача.

Окрім іншого, позивач вважає, що ОСОБА_11 та ОСОБА_6 повинні були бути притягнені до дисциплінарної відповідальності за його заявою від 21.11.2020, оскільки, на думку позивача, їх вина встановлена Київським апеляційним судом при розгляді справи № 761/13582/20, за результатами якої була винесена постанова від 26.10.2020.

Так, представник зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 26.10.2020, провадження в адміністративній справі закрито на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України, тобто, за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КпАП України.

В свою чергу, при розгляді вищевказаної справи, як в суді першої інстанції так і судом апеляційної інстанції не встановлено будь-якого правопорушення та вини з боку ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .

Тому, посилання позивача на постанову Київського апеляційного суду від 26.10.2020 як доказ вини ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , в результаті чого, вони повинні були бути притягненими до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 є безпідставними.

Крім того, питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02 жовтня 1996 року № 393/96 (далі - Закон України № 393/96) та Інструкцією про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 28 грудня 2016 року № 735 (далі - Інструкція № 735).

Відповідно до п. 2 розділу II Інструкції № 735, письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.

Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів військового управління або їх заступниками відповідно до їх повноважень.

Отримавши звернення позивача, відповідач, враховуючи положення чинного законодавства, здійснив первинний огляд звернення та, в межах наданих повноважень, після первинного розгляду звернення позивача, призначив відповідального виконавця по зверненнях ОСОБА_1 - тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління морально-психологічного забезпечення ЗСУ, полковника ОСОБА_9 .

Відповідно до абзацу 5, пункту 5, розділу II Інструкції № 735 відповідь за результатами розгляду звернень в обов`язковому порядку дається тим органом військового управління, військовою частиною, які отримали ці звернення і до компетенції яких входить вирішення порушених у зверненнях питань, за підписом керівника, командира або осіб, які виконують його обов`язки згідно з письмовим наказом.

Враховуючи вищевикладене, відповідач зазначає, що надана позивачу відповідь на його звернення уповноваженою на це особою, є законною.

Окрім іншого, відповідно до абз. 7, пункту 5, розділу II Інструкції № 735, керівники органів військового управління, командири військових частин особисто розглядають звернення і, в першу чергу, приймають Героїв України, Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни, інвалідів - учасників антитерористичної операції (АТО), жінок, яким присвоєно почесне звання України "Мати-героїня".

У зв`язку із тим, що позивач не підпадає під зазначені категорії осіб, звернення яких розглядають особисто Керівники органів військового управління, підготовка відповіді позивачу на його звернення була доручена тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління морально-психологічного забезпечення ЗСУ, полковника ОСОБА_9

21.09.2021 позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що строк подання відзиву відповідачем пропущено, наведені у відзиві обставини позивач не визнає.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.10.2021 у задоволенні клопотання Головнокомандувача Збройних Сил України генерала-полковника ОСОБА_3 від 10.09.2021 та позивача від 20.09.2021 про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" № 2825-ІХ, визначено Ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва, а на підставі Наказу Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399 "Про затвердження Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва" справа була передана на розгляд до Сумського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 прийнято справу № 640/16053/21 за позовом до свого провадження. Розгляд справи ухвалено розпочати спочатку зі стадії відкриття провадження у справі та проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами. Копію вказаної ухвали направлено сторонам та отримано ними.

Представником Генерального штабу Збройних Сил України надано суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги, заявлені громадянином ОСОБА_1 , ще 07 червня 2021 року, на даний час потребують уточнення та підтвердження актуальності заявлених позовних вимог, станом на 2025 рік.

Зазначена позиція ґрунтується на тому, що позивачем оскаржуються дії та прийняті рішення суб`єктів владних повноважень у 2021 році, при цьому позивачем в позовних вимогах акцентовано увагу саме на конкретних посадових осіб, які на час виникнення спірних правовідносин перебували на даних посадах.

Крім цього в матеріалах справи містяться процесуальні документи де позивач і особисто ОСОБА_2 зазначають, що ОСОБА_2 - екс. (колишній) Головнокомандувач Збройних Сил України. Тобто, процесуальні документи направлялись особисто ОСОБА_2 , вже після здачі справ і посади Головнокомандувача Збройних Сил України.

Водночас, звертає увагу суду, що станом на 2025 рік зазначені посадові особи (які приймали оскаржувані позивачем рішення) не перебувають на даних посадах та, як наслідок, не знаходяться за вказаною адміністративною адресою (пр-т. Повітряних Сил, 6, м. Київ, 03186).

Наголошує, що у відносинах публічної служби, різновидом якої є військова служба, належним відповідачем є саме державний орган, в якому особа служить (проходила службу або має відповідний намір), а не посадова особа, яка прийняла відповідне рішення, що оскаржується.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

21.11.2020 позивач звернувся до ОСОБА_2 (на час звернення - Головнокомандувач Збройних Сил України) і просив, в межах його повноважень:

- притягнути ОСОБА_8 до дисциплінарної відповідальності за неправомірні дії щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності за події яких не було: скасувати акт службового розслідування від 23.04.2020 № 13748 у зв`язку із відсутністю події як такої; скасувати наказ ОСОБА_8 № 288 від 23.04.2020: зняти з позивача незаконне дисциплінарне стягнення "попередження про неповну службову відповідність";

- притягнути ОСОБА_6 до дисциплінарної відповідальності за порушення строків складання протоколу про адміністративне правопорушення. Факт такого порушення був встановленим Апеляційним судом міста Києва 26.10.2020;

- притягнути до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_6 за незаконне складання на нього 05.05.2020 протоколу про адміністративне правопорушення на підставі подій яких не було;

- притягнути до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_6 за протиправне притягнення його за один той самий вчинок до дисциплінарної та адміністративної відповідальності, що заборонено як Дисциплінарним Статутом ЗСУ так і ст. 15 КУпАП України.

21 січня 2021 року позивач отримав відповідь на свої звернення до відповідача за підписом тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного у правління морально - психологічного забезпечення Збройних Сил України В. Яцентюка № 354/1/244 від 16.01.2021 згідно якої йому було відмовлено у задоволені вимог у зв`язку із відсутністю підстав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

За приписами статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових осіб і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з статтею 7 вказаного Закону звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Порядок розгляду звернень у формі заяв та скарг встановлений статтями 15, 16 вищевказаного Закону.

Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені у них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства, забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань) (частина перша статті 15 Закону України "Про звернення громадян").

Частиною четвертою статті 15 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови.

Відповідно до статті 19 вказаного Закону орган державної влади, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів (стаття 20 Закону України "Про звернення громадян").

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що громадяни України наділені правом звернення з відповідними заявами, скаргами до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, засобів масової інформації, їх посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків, а на органи державної влади, органи місцевого самоврядування покладений обов`язок по розгляду таких звернень, заяв і скарг у місячний строк від дня їх надходження.

Суд, перевіривши правомірність дій (бездіяльності) відповідача при розгляді заяв позивача від 21.12.2020 згідно з вимогами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, приходить до висновку, що відповідачем не було допущено бездіяльність, на яку позивач посилається в адміністративному позові, оскільки останньому надано відповідь на заяви, що підтверджується наступним.

Міністерством оборони України, отримавши та зареєструвавши заяви позивача, що були датовані 21.12.2020, за результатами розгляду заяв позивача надано відповідь № 354/1/244 від 16.01.2021, яку встановленим порядком, а саме рекомендованим листом направлено на адресу позивача..

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що відповідачем відповідно до законодавства України було розглянуто заяви позивача від 21.12.2020, а тому позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка виявилась у не прийнятті рішення щодо поданих заяв, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги щодо не розгляду відповідачем, Головнокомандувачем Збройних Сил України генерала-полковником ОСОБА_2 , особисто заяв позивача, суд звертає увагу, що останнім не надано жодного обґрунтування та нормативно-правової норми щодо обов`язку відповідача особисто розглядати подані заяви.

Суд зазначає, що питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано між іншим Інструкцією про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 28 грудня 2016 року № 735 (далі - Інструкція № 735).

Відповідно до п. 2, розділу II Інструкції № 735, письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.

Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів військового управління або їх заступниками відповідно до їх повноважень.

Отримавши звернення позивача, відповідач, враховуючи положення чинного законодавства, здійснив первинний огляд звернення та, в межах наданих повноважень, після первинного розгляду звернення позивача, призначив відповідального виконавця по зверненнях ОСОБА_1 - тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління морально-психологічного забезпечення ЗСУ, полковника ОСОБА_9 .

Відповідно до абзацу 5, пункту 5, розділу II Інструкції № 735 відповідь за результатами розгляду звернень в обов`язковому порядку дається тим органом військового управління, військовою частиною, які отримали ці звернення і до компетенції яких входить вирішення порушених у зверненнях питань, за підписом керівника, командира або осіб, які виконують його обов`язки згідно з письмовим наказом.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що надана позивачу відповідь на його звернення уповноваженою на це особою, є законною.

Таким чином, відповідачем було належно та у відповідності до вимог Закону України "Про звернення громадян" розглянуто заяви позивача від 21.12.2020, за результатами розгляду яких листами надано відповідь та направлено на адресу позивача.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Таким чином, умовою для звернення особи до адміністративного суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб таких органів є наявність у позивача суб`єктивного переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

В свою чергу, порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею такого права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона може розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Тобто, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків такої особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

При цьому, виходячи з наведених вище положень законодавства, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Разом з цим, задоволення відповідних позовних вимог особи можливе лише в разі наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, при цьому така зміна відбувається з порушенням критеріїв правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Суд, враховуючи те, що позивач не надав доказів про порушення своїх прав та законних інтересів, дійшов висновку, що відповідачем не допущено бездіяльність під час розгляду заяв позивача. Доказів на спростування зазначеного до суду позивачем не надано.

Поряд з цим, гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на заяви позивача є необґрунтованими та відповідно задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 р.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головнокомандувача Збройних Сил України генерала-полковника ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Шаповал