Справа № 640/27907/20
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Беспалов О.О.

Ключкович В.Ю.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - відповідач/ГУНП у м. Києві), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ГУНП у м. Києві щодо не внесення змін до наказу № 1039о/с від 25.09.2019 (про звільнення ОСОБА_1 ) про кількість днів невикористаної частини щорічної чергової оплачуваної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки за 2016, 2017, 2018, 2019 рік та не проведення з ним вчасного розрахунку;

- зобов`язати ГУНП у м. Києві внести зміни до наказу № 1039о/с від 25.09.2019 (про звільнення ОСОБА_1 ), в якому замінити абзац 2, виклавши його у наступній редакції:

«Невикористаної частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016 рік становить 30 діб та додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік становить 12 днів, а всього 42 дні;

Невикористаної частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік становить 30 діб та додаткової оплачуваної відпустки за 2017 рік становить 13 днів, а всього 43 дні;

Невикористаної частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік становить 30 діб та додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік становить 14 днів, а всього 44 дні;

Невикористаної частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік становить 23 доби та додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік становить 15 днів, а всього 38 днів.»;

- зобов`язати ГУНП у м. Києві нарахувати і виплатити зазначену грошову компенсацію ОСОБА_1 : за невикористану частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016 рік та додаткову оплачувану відпустку за 2016 рік; за невикористану частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік та додаткову оплачувану відпустку за 2017 рік; за невикористану частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік та додаткову оплачувану відпустку за 2018 рік; та перерахувати і виплатити за невикористаної частини щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік;

- зобов`язати ГУНП у м. Києві провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток (грошове утримання) за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП у м. Києві компенсацію за заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 66000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 вересня 2019 року позивача було звільнено зі служби в поліції. На день звільнення позивач мав невикористані дні відпустки за час проходження служби у поліції. Однак, при звільненні відповідачем було компенсовано позивачу невикористану відпустку лише за 2019 рік, а за невикористані дні відпустки за попередні роки відповідач компенсацію не виплатив. У зв`язку із чим він має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року позовні вимоги задоволено частково:

- визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції у м. Києві щодо не нарахування і не виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічні чергові оплачувані відпустки за 2016-2018 роки та додаткових оплачуваних відпусток за 2016-2019 роки;

- зобов`язано Головне управління Національної поліції у м. Києві нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані щорічні чергові оплачувані відпустки за 2016 рік та додаткову оплачувану відпустку за 2016 рік; за невикористану частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік та додаткову оплачувану відпустку за 2017 рік; за невикористану частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік та додаткову оплачувану відпустку за 2018 рік; додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік;

- зобов`язано Головне управління Національної поліції у м. Києві нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.09.2019 по 10.05.2024 в розмірі 34540 (тридцять чотири тисячі п`ятсот сорок) гривень 56 копійок;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправомірно застосовано до спірних правовідносин норми Кодексу законів про працю України(КЗпП), оскільки спірні правовідносини врегульовано спеціальним законодавством - Законом України «Про Національну поліцію» та Порядком №260 від 06.04.2016 «Про умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейський». Також, апелянт вказував, що в порушення вимог ст.233КЗпП позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з даними позовними вимогами.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 24 жовтня 2024 року.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Разом з тим, рішенням Вищої ради правосуддя від 29.10.2024 № 3148/0/15-24 ОСОБА_2 було звільнено з посади судді Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до ч. 9 ст. 31 КАС України невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ у разі, коли суддя-доповідач із складу колегії суддів у визначених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкоджати розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно п. 3.3.3 Засад використання автоматизованої системи у Шостому апеляційному адміністративному суді у випадках, передбачених п. «б» п. 3.3.1, передача справи до Відділу забезпечення судового процесу для здійснення повторного автоматизованого розподілу здійснюється суддею (помічником судді) за актом прийому-передачі. У разі, якщо залишок нерозглянутих справ, що передаються до Відділу забезпечення судового процесу для здійснення повторного автоматизованого розподілу з підстав, передбачених п. «б» п. 3.3.1, перевищує 5 справ, повторний автоматизований розподіл здійснюється виключно на підставі відповідного рішення зборів суддів.

Рішенням зборів суддів Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.11.2024 вирішено здійснити повторний автоматизований розподіл судових справ, які перебували у провадженні судді Голяшкіна О.В.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дану справу передано до розгляду наступної колегії суддів: головуючий суддя - Грибан І.О., судді - Беспалов О.О., Ганечко О.М.

20 листопада 2024 року справу передано судді-доповідачу.

На підставі службової записки судді Грибан І.О. від 25.11.24 640/27907/20/10205/2024 та наказу № 282 к/тм від 22.11.2024 про перебування судді Ганечко О.М. у відпустці здійснено заміну судді - члена колегії Ганечко О.М. у справі № 640/27907/20 в автоматичному режимі за допомогою автоматизованої системи документообігу суду.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2024 для розгляду апеляційної скарги Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року визначено колегію суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі Грибан І.О., Беспалова О.О., Ключковича В.Ю.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач з 01.08.2000 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ.

07 листопада 2015 наказом ГУНП у м. Києві за №12 о/с відповідно до пунктів 9 та 12 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» призначений командиром роти управління поліції в метрополітені, з присвоєнням спеціального звання «капітан поліції».

Наказом ГУНП у м. Києві від 15.12.2015 за №11 створено атестаційні комісії Головного управління Національної поліції у м. Києві №№1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, затверджено їх персональний склад та встановлено період проведення атестування: з 15 по 28 грудня 2015 року.

На підставі висновку Атестаційної комісії від 23.12.2015 позивача наказом ГУНП у м.Києві від 29.01.2016 за №64 о/с звільнено зі служби в поліції 01.02.2016 згідно з пункту 5 (через службову невідповідність) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 червня 2019 року у справі №640/8461/16 визнано протиправним і скасовано:

- рішення Атестаційної комісії №3 Головного управління Національної поліції у місті Києві, оформлене протоколом від 23.12.2015 про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді;

- наказ ГУНП у м. Києві від 29.01.2016 за №64 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- зобов`язано ГУНП у м. Києві поновити ОСОБА_1 на службі на посаді командира роти управління поліції в метрополітені ГУНП у м. Києві;

-допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді командира роти управління поліції в метрополітені ГУНП у м. Києві;

-стягнуто з ГУНП у місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 245 407,50 грн, починаючи з 01.02.2016 по 07.06.2019. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ГУНП у місті Києві на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць у розмірі 6 142,50 грн.

24 червня 2019 року наказом ГУНП у місті Києві №625 о/с позивача поновлено на службі в поліції на посаді командира роти управління поліції в метрополітені ГУ НП у м. Києві з 04.07.2019.

25 вересня 2019 року наказом ГУНП у місті Києві №1039 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за власним бажанням. Відповідно до цього наказу позивачу нараховано компенсацію за невикористану щорічну відпустку 30 діб у розмірі 14391,87грн. (а.с.21).

11 листопада 2019 року позивач звернувся із заявою до відповідача щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані щорічну та додаткову відпустки за 2016-2018 роки.

Листом ГУ НП у м. Києві від 03.12.2019 №М-2190-ОП/125/05/11-2019 повідомлено про відсутність підстав для компенсації за невикористану відпустку за 2016-2018 роки.

17 грудня 2029 року позивач повторно звернувся із заявою до відповідача щодо виплати йому грошової компенсації за невикористані відпустки 2016-2018 роки (а.с.24).

Листом ГУ НП у м. Києві від 26.12.2019 №М-2525-ОП/125/05/11-2019 позивача повідомлено про відсутність підстав для компенсації за невикористану відпустку за 2016-2018 роки (а.с.25).

06 серпня 2020 року представником позивача на адресу відповідача направлено адвокатський запит щодо компенсації невикористаної відпустки за 2016-2019 роки (а.с.26).

Листом ГУ НП у м. Києві від 13.08.2020 №4230/125/05/58-2020 представника позивача повідомлено, що у період з 2016 року по 2018 рік щорічна основна та додаткова відпустки не надавались. Тривалість основної відпустки за 2019 рік становить 30 календарних днів. Додаткова відпустка за 2019 рік позивачу не надавалась (а.с.28).

З довідки ГУ НП у м. Києві від 13.08.2020 №872/125/30/01-2020 вбачається, що компенсація за невикористану відпустку за 2016, 2017, 2018 роки не нараховувалась і не виплачувалась (а.с.29).

03 серпня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про внесення змін до наказу ГУНП у місті Києві від 25.09.2019 №1039 о/с щодо невикористаної щорічної та додаткової відпустки за 2016-2019 роки та просив виплатити грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні (а.с.31).

Листом ГУ НП у м. Києві від 23.09.2020 №М-511/125/05/26-2020 позивача повідомлено про відсутність підстав для внесення змін до наказу ГУНП у м. Києві від 25.09.2019 №1039 о/с та виплати грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні (а.с.34).

Не погодившись із вказаними діями відповідача позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 45 Конституції України передбачено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Водночас, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено положеннями Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Положеннями статті 60 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 93 Закону №580-VIII тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до приписів частин восьмої-одинадцятої статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.

Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Положеннями частин першої та другої статті 94 Закону України «Про Національну поліцію» обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - Порядок №260).

За приписами пункту 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацом 7 і 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Конституційним Судом України у рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) викладено висновок стосовно того, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодекс законів про працю України.

Отже, з огляду на викладене, а також враховуючи відсутність правового врегулювання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» і Порядку №260 (станом на час виникнення спірних правовідносин) питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд доходить висновку про наявність підстав для застосування у даному випадку приписів Кодексу законів про працю України і Закону України «Про відпустки».

Положеннями Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15 листопада 1996 року (далі - Закон №504/96-ВР) передбачені державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до приписів статті 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 по справі №160/10875/19 (адміністративне провадження №К/9901/13369/20).

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, колегія суддів враховує, що Мінсоцполітики у листі від 28.10.2016 р. N1500/13/84-16 розглянуло питання щодо надання щорічної відпустки працівнику, якого було поновлено на роботі за рішенням суду, та дійшла наступних висновків: « При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, що відлічується з дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Таким чином, у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу. При цьому її тривалість визначається пропорційно з дати поновлення на роботі і до кінця його робочого року».

Аналізуючи наведені норми права, суд зазначає, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено і гарантовано Конституцією України.

Разом з цим, законодавчими актами (станом на момент спірних правовідносин) не визначено підстав позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі, час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу) зараховується до відпускного стажу.

Тобто, з дня поновлення на роботу працівнику враховуються дні щорічної основної відпустки за період вимушеного прогулу.

Таким чином, у разі поновлення працівника судом на роботі, він має право використати щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу. При цьому її тривалість визначається пропорційно з дати поновлення на роботі і до кінця його робочого року.

Як підтверджується матеріалами справи, за 01.02.2016 та по 29.06.2019 (період з дати незаконного звільнення та поновлення на посаді за рішенням суду), останньому не надавалась основна відпустка за 2016-2018 роки. Доказів виплати компенсації за невикористану відпустку за 2016-2018 та невикористану додаткову відпустку за 2019 рік суду не надано.

Згідно з наказом ГУ НП у м. Києві від 25.09.2019 №1039 о/с (а.с. 21) позивач звільнений зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 25.09.2019 з виплатою компенсації лише за 30 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2019 році.

Отже, позивач при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні відпустки: 30 днів щорічної основної оплачуваної відпустки у 2016 році, 12 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік, 30 днів щорічної основної оплачуваної відпустки у 2017 році, 13 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2017 рік, 30 днів щорічної основної оплачуваної відпустки у 2018 році, 14 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, 15 днів додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік.

Доказів нарахування і виплати позивачу компенсації за вищевказані дні невикористаної відпустки відповідачем не надано, з огляду на що позовні вимоги в частині зобов`язання ГУНП у м. Києві нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016 рік та додаткової оплачуваної відпустки за 2016 рік; за невикористану частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік та додаткової оплачуваної відпустки за 2017 рік; за невикористану частину щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік та додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік; за невикористану додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів звертає увагу на таке.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Оскільки при звільненні зі служби в поліції позивачу не було виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, відповідач повинен виплатити середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розрахунком середнього заробітку за час затримки, з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100) та Порядку , затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 (Порядок№260).

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 805/2706/17-а, від 24 липня 2019 року у справі №805/3167/18-а, від 26 листопада 2019 року у справі №806/2176/17.

Згідно з довідкою Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в м. Києві від 05.02.2024 №148 грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, складає:

за липень 2019 року 13877,92грн (за 28 відпрацьованих днів);

за серпень 2019 року 15279,01грн.

За липень та серпень 2019 року - 59 календарних днів (28 днів липень та 31 днів серпень).

День звільнення позивача 25 вересня 2019 року вважається останнім днем служби.

Оскільки останній день перебування позивача на службі наказу про звільнення був 25.09.2019, обов`язок повного розрахунку відповідачем мав бути виконаний 26.09.2019.

Таким чином, строк затримки виплати компенсації за невикористані дні відпустки становить з 26.09.2019 по 13.06.2024 (день прийняття судового рішення) - 1723 днів.

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає:

(13877,92грн+ 15279,01грн) : 59 календарних днів = 494,19грн.

Середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 вересня 2019 року по 13 червня 2024 року, яке належить стягнути на користь позивача, складає 851489,37 грн (494,19 грн х 1723 календарних днів).

Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для застосування критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця та зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, згідно висновків Верховного Суду України, висловлених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції вірно врахував: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Щодо строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у редакції, що установлює тримісячний строк для звернення до суду про вирішення трудового спору, з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Характерною особливістю спірних правовідносин є те, що позивач просив перерахувати грошове забезпечення за період, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення змін до статті 233 КЗпП України (19 липня 2022 року).

Поряд із цим, частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

У Рішенні від 12 липня 2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі, і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Єдиний виняток з цього правила, що закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп).

Аналіз наведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (19 липня 2022 року) положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

Такий правовий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23.

Щодо застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») з 19.07.2022, колегія суддів зауважує, що принцип розділення триваючих правовідносин щодо стягнення грошового забезпечення (заробітної плати) на дві частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (19 липня 2022 року) та після цього детально розглянуто у рамках справи 460/21394/23 у постанові Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 21 березня 2025 року.

Також, вказана постанова містить обґрунтування щодо необхідності відступлення від висновків, викладених раніше у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного адміністративного суду.

Окрім викладеного слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Так, предметом спору в даній справі є не нарахування і не виплата ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічні чергові оплачувані відпустки за 2016-2018 роки та додаткових оплачуваних відпусток за 2016-2019 роки.

Період до 19.07.2022 не обмежується у часі строком звернення до суду.

Таким чином, строк, визначений частиною 1 статті 233 Кодексу Законів про працю України, позивачем не було порушено.

Підсумовуючи вищевикладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив правильне рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) та ціною позову.

Суд першої інстанції правильно врахував обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт згідно з актом виконаних робіт від 21.01.2021 до договору про надання правової допомоги №15 від 28.07.2020, та дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн є пропорційним до предмету спору та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому, колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович

(повний текст постанови складено 26.06.2025р.)