Справа № 300/343/25
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2025-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" червня 2025 р. справа № 300/343/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд ускладі судді Скільського І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) в інтересах якого діє адвокат Буженко Ю.С. (далі представник позивача) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач),треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Військова частина НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у відмові звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В обґрунтування позовних вимог, зазначено, що у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю позивача, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, ОСОБА_1 29.05.2024 було подано рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз. 13. п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу. Однак, командиром військової частини НОМЕР_1 було прийнято рішення про відмову у направленні подання про звільнення з військової службидо вищого штабу, у зв`язку із відсутністю підстав для звільнення. Позивач вважає таку відмову протиправною та вказує, що ним до рапорту було надано всі необхідні документи для підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Відтак, просить суд позов задовольнити.
Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 22.01.2025 позовну заяву залишив без руху, встановив строк для усунення її недоліків (а.с.39-40).
Позивач, 03.02.2025 виконав вимоги ухвали суду від 22.01.2025 про залишення позовної заяви без руху шляхом подання обґрунтованої заяви про залучення до участі у справі третіх осіб (а.с.43-45).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін (а.с.47-48).
Від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник заперечив щодо задоволення позовних вимог. У відзиві представник відповідача зазначив, що позивачем було подано рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу. Однак, ОСОБА_1 до рапорту не було надано документів, які б встановлювали факт відсутності інших родичів першого та другого ступеня споріднення з його матір`ю ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ), які можуть здійснювати догляд, а доданий до рапорту лист ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не визначення складення акту обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, не може бути підставою для звільнення з військової служби.
Військова частина НОМЕР_2 надалапояснення щодо предмету позову (а.с.63-67), в яких представник вказав на правомірність дій відповідача. При цьому зазначив про те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у порушення вимог чинного законодавства, безпідставно відмовив позивачу у складанні акту обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд.
ІНФОРМАЦІЯ_4 надав пояснення щодо предмету позову, в яких представник зазначив про те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 не надавав відмову в складанні акту обстеження сімейного стану ОСОБА_1 , а лише зазначив, що комісія для проведення такого обстеження не утворена у зв`язку з тим, що порядок проведення обстеження та форма акту не можуть бути визначені начальником міського (районного) ТЦК та СП самостійно. Разом з тим вказав на те, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 «Про порядок обстеження сімейного стану військовослужбовців» від 11 лютого 2025 року № 114 набув чинності з моменту його підписання та діє до його скасування або прийняття інших нормативно-правових документів, які визначають порядок проведення обстеження сімейного стану військовослужбовців. 17.02.2025 ОСОБА_1 надіслано лист, в якому зазначено, що 11.02.2025 утворено комісію з питань обстеження сімейного стану військовослужбовців. Для проведення обстеження, у зв`язку з необхідністю зазначення в акті обстеження сімейного стану відомостей щодо родичів другого ступеня споріднення, неможливістю комісією самостійно встановити відповідну інформацію, заявника повідомлено про надання відомостей та/або підтверджуючих документів що підтверджують відсутність або наявність в особи інших членів сім`ї другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків), що підтверджують інвалідність особи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді. Необхідні для складання акту документи або інформація в частині, що стосується наявності або відсутності родичів другого ступеня споріднення (брати, сестри, онуки), а у разі їх наявності щодо інвалідності особи другого ступеня споріднення, її потреби у постійному догляді, до ІНФОРМАЦІЯ_3 не надходили. Після надання заявником необхідної для складання акту інформації ІНФОРМАЦІЯ_3 може бути сформовано акт обстеження сімейного стану військовослужбовця (а.с.76-80).
Від військової частини НОМЕР_2 надійшло клопотання про долучення доказів, а саме листа ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому зазначено про те, що 14.03.2025 комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що ОСОБА_2 за цією адресою не проживає, тому обстеження за вказаною адресою провести неможливо. Також, за результатами опрацювання поданих ОСОБА_1 документів, встановлено наявність актового запису щодо інших дітей у ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (далі- ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_5 . Відомостей, які б свідчили про неможливість здійснення ним догляду не надано. З врахування переліку відомостей, які підлягають встановленню та відображенню за результатами обстеження сімейного стану не повідомлено та в комісії відсутня можливість самостійно встановити наявність або відсутність братів, сестер, онуків ОСОБА_2 , які здійснюють чи можуть здійснювати за нею догляд. З врахуванням вищезазначеного, повідомлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 не може бути складено акт обстеження сімейного стану за поданими документами та наявною інформацією. При цьому вбачається наявність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за особою з інвалідністю на основі виявленого актового запису та за відсутності інших відомостей, які засвідчують неможливість здійснення такою особою догляду - ОСОБА_3 (а.с.115).
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував таке.
28.11.2024 позивачем подано начальнику штабу-заступнику командира військової частини НОМЕР_2 рапорт про звільнення з військової служби на підставі абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю - особою з інвалідністю ІІ групи (а.с.6).
Військова частина НОМЕР_2 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_2 із листом від 08.12.2024 в якому просила, оформити та затвердити акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд.(а.с.7).
ІНФОРМАЦІЯ_6 листом від 13.12.2024 повідомив командира в/ч НОМЕР_2 про те, що в ІНФОРМАЦІЯ_7 не утворена комісія до повноважень якої належало оформлення акту обстеження сімейного стану військовослужбовця (а.с.8-10).
У свою чергу, командир військової частини НОМЕР_1 повідомив командира військової частини НОМЕР_2 про те, що ОСОБА_1 до рапорту не було надано документів, які б встановлювали факт відсутності інших родичів першого та другого ступеня споріднення з його матір`ю, які можуть здійснювати догляд, а доданий до рапорту лист ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не визначення складення акту обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, не може бути підставою для звільнення з військової служби, а тому відсутні підстави для направлення подання про звільнення з військової служби ОСОБА_1 до вищого штабу, у зв`язку із відсутністю підстав для звільнення (а.с.11-12).
Вважаючи відмову протиправною, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому продовжений та діє станом на час розгляду справи.
Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" № 3543-ХІІ від 21.10.1993 (далі - Закон № 3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-XII).
Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Приписами частини сьомої статті 26 Закону № 2232-XII встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
При цьому, п. 3 ст. 24 Закону № 2232-XII встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення).
Відповідно до п. 2 Положення громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом. За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Згідно із абз. 2 п. 12 Положення право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах, за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Відповідно до п. 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Згідно з пп. "г" п.2 ч.4, абз. 13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): через необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Відповідно до п. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 № 548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатись до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Пункт 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, передбачає, що документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби.
Пунктом 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Тобто право військовослужбовця на реалізацію свого права, зазначеного у рапорті, як і право на інформацію - передбачає, як наслідок, обов`язок відреагувати на рапорт.
Із системного аналізу вищевказаних норм законодавства слідує, що кінцевим результатом написання рапорту військовослужбовцем про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи обґрунтована відмова у задоволенні рапорту.
Як встановлено судом вище, підставою звільнення з військової служби за сімейними обставинами було визначено необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Вказаною нормою визначено документи, які підтверджують зазначені обставини, а саме: медичний висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
На підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 , позивачем до рапорту було надано довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 29.07.2024 серії 12ААБ №059578 (а.с.32), яка видана Івано-Франківським обласним бюро МСЕК, відповідно до якої матері позивача встановлено другу групу інвалідності за загальним захворюванням та висновок лікарсько-консультативної комісії медичного закладу про необхідність постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи через порушення функцій організму не може самостійно пересуватись та самообслуговуватись № 1408 від 01.08.2024, який виданий КНП Центральна міська клінічна лікарня Івано-Франківської міської ради (а.с.32, 33).
Стосовно твердження відповідача про те, що позивачем не додано документи, які підтверджують відсутність у його матері інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або що інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження у ОСОБА_2 є син - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_8 . При цьому згідно вказаного витягу відсутня інформація про наявність у ОСОБА_2 інших дітей.
Разом з тим, відповідно до свідоцтва серія НОМЕР_3 про розірвання шлюбу, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , 12.10.2024 шлюб розірвано (а.с.35).
Також, позивачем до рапорту долучено нотаріально засвідчено заяву ОСОБА_2 від 11.09.2024, яка зареєстрована в реєстрі за №1372 про надання згоди для свого утримання та догляду синові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . При цьому, у заяві ОСОБА_2 підтверджує те, що будь-яких інших осіб, крім ОСОБА_1 , які б могли здійснювати за нею догляд, не має (а.с.34).
Абзацами 1, 3 ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Згідно з п.6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 у справі №5-рп/99, до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Відповідно до ч.4 ст.3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
При цьому суд враховує, що чинним законодавством у сфері проходження військової служби не визначено поняття «члени сім`ї першого, другого ступеня споріднення».
Водночас, посилаючись на відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, відповідач не зазначає у своїй відповіді, який саме документ не подано або необхідно подати додатково на підтвердження відсутності у ОСОБА_2 інших, окрім ОСОБА_1 , членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або що такі особи самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Вказане, на думку суду, призводить до необґрунтованого обмеження права позивача бути повідомленим про необхідність надання документів за вичерпним переліком, а не будь-яких документів на власний розсуд.
У контексті зазначеного суд звертає увагу відповідача, що чинним законодавством не передбачено переліку документів, які подаються військовослужбовцем, для підтвердження у нього підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Так само законодавством не передбачено порядку видачі документа конкретної форми (довідки, витягу тощо), який би містив інформацію про наявність чи відсутність членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
Додатково суд звертає увагу на лист Міністерства юстиції «Щодо видачі витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян» від 25.08.2023 №112984/19.3.2/11-23, яким було надано роз`яснення Генеральному штабу Збройних Сил України та Міністерству оборони України, де зазначено, що оскільки законодавством встановлено конкретні форми витягів з Реєстру, які формуються з нього автоматично, видача за заявою фізичної особи витягу з Реєстру щодо відсутності працездатних дітей у особи з інвалідністю (у разі наявності у військовозобов`язаного дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю), а також витягу з Реєстру про відсутність працездатних інших дітей у особи з інвалідністю (у разі наявності у військовозобов`язаного батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю), не передбачена чинним законодавством.
Отже, на переконання суду, можливість довести відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення наявна лише у тому випадку, якщо такі члени сім`ї існували раніше та правовий зв`язок між ними припинився, що підтверджується, наприклад, рішенням суду, свідоцтвом про смерть, свідоцтвом про розірвання шлюбу тощо. Проте, якщо таких членів сім`ї не існувало взагалі, то підтвердити їх відсутність неможливо.
Суд наголошує, що особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Тому, відмовляючи позивачу у погодженні рапорту фактично з підстав відсутності документа (документів), який неможливо надати, відповідач покладає на позивача надмірний тягар по збиранню доказів.
Поряд з тим, суд враховує, що відповідачем не надано будь-яких протилежних доказів щодо наявності у ОСОБА_2 інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або що інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
Також, не підтверджено жодним доказом факт наявності у ОСОБА_2 сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , як про це зазначає у своєму листі начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також відсутні будь-які відомості щодо його місцезнаходження.
При цьому, як уже зазначалося відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження у ОСОБА_2 є син - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_8 ,а інформація про наявність у ОСОБА_2 інших дітей- відсутня.
Крім того, посилання ІНФОРМАЦІЯ_2 на неможливість проведення обстеження сімейного стану ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , з тих підстав, що зі слів громадян, які проживають у зазначеному будинку, ОСОБА_2 за даною адресою не проживає, жодним належним доказом (актом про неможливість проведення обстеження сімейного стану ОСОБА_2 , письмові пояснення сусідів, тощо) не підтверджено.При цьому, відповідно до витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.97). Також за цією адресою зареєстрований і ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним записом у паспорті громадянина України НОМЕР_4 (а.с.16).
Враховуючи наведене, позивачем до рапорту про звільнення з військової служби за п.п. «г» п.2 ч.4 та абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було надано належні докази підтвердження підстав для такого звільнення, які відповідачем було залишено без уваги.
Суд звертає увагу, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Висновки та рішення суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Отже, як уже було зазначено, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідачами жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій, які є предметом оскарження, надано не було.
З огляду на наведене, зважаючи на встановленні під час розгляду цієї справи обставини, суд дійшов висновку, що дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у підготовці та направленні до вищого штабу подання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно поданого ним рапорту від 28.11.2024, для розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та ухвалення за ним відповідного рішенняє протиправними.
З урахуванням наведеного, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.
Щодо зобов`язання військову НОМЕР_5 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд зазначає наступне.
У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Суд зазначає, що позивач, заявляючи дану позовну вимогу, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження військової частини з питання звільнення військовослужбовця з військової служби. Крім того, суд ураховує, що фактично рапорт позивача з цього питання до вищого командування не надходив, оскільки не був переданий згідно встановленого порядку командуванням військової частини НОМЕР_1 .
З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині зобов`язання військову частину НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби, задоволенню не підлягають.
Разом з тим, суд зауважує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Відповідно до п.п.2 п.225 Положення №1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":
- у військових званнях до майстер-сержанта включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;
- у військових званнях до підполковника включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
При цьому, статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.
Пунктом 2.1.6. Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 за № 40 встановлено. що у Збройних Силах України створюються такі види документів; наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.
Рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Рапорт має мати чітко викласти та кваліфіковано обґрунтувати свої вимоги або прохання. Командир після розгляду та задоволення рапорту передає його далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. У разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту безпосереднім командиром, необхідно подати рапорт старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями прямого начальника.
Підписаний рапорт на звільнення разом з додатками подається "по команді". Тобто військовослужбовець вручає його своєму безпосередньому командиру на узгодження. Далі рапорт передається по вертикалі.
За результатами розгляду рапорту з військовослужбовцем проводиться співбесіда на рахунок підтвердження бажання звільнитися. Далі військовий підписує обхідний лист, здає зброю та військове майно.
Пунктом 3.11.5 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 за № 40 визначено, що строки можуть бути типовими або індивідуальними. Типові строки установлюються законодавством. Строки виконання основних документів у Збройних Силах України наведено у додатку 40 до цієї Інструкції. Додаток 40 до Інструкції з діловодства строків виконання зокрема рапортів про звільнення з військової служби не містить.
Пунктом 3.11.16 Інструкції з діловодства визначено, що документи, строк виконання в яких не визначено, які не є документами інформаційного характеру або не містять контрольних завдань повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 днів з моменту реєстрації документа в Міністерстві оборони України, в органі військового управління, військовій частині (установі), структурному підрозділі, до яких надійшов документ.
Приписи Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024р. за № 40 та позиція національних судів, щодо строків розгляду рапорту про звільнення з військової служби, зобов`язують командира військової частини розглянути рапорт протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині.
З аналізу вищенаведених норм слідує, що позивач виявив бажання про звільнення з військової служби, про що звернувся із відповідним рапортом до свого безпосереднього командування.
Оскільки військова частина НОМЕР_6 підпорядкованим підрозділом військової НОМЕР_7 ,яка у свою чергу підпорядкована вищомуштабу то звільнення позивача, військове звання якого капітан, повинно бути здійснене на підставі наказу командира вищого штабу.
Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, з метою повного та належного захисту прав позивача, суд, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та обрати спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення його права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, суд доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у підготовці та направленні до вищого штабу подання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно поданого ним рапорту від 28.11.2024, для розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та ухвалення за ним відповідного рішеннята зобов`язання військову частинуА7030підготувати та направити до вищого штабу подання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно ОСОБА_5 від 28.11.2024,для розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, з урахуванням висновків суду у цьому рішенні.
Суд ураховує, що відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову частково.
На підставі викладеного та керуючись статтями 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 КАС України, суд
позов задовольнити частково, вийти за межі позовних вимог.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у підготовці та направленні до вищого штабу подання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно поданого ним рапорту від 28.11.2024, для розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та ухвалення за ним відповідного рішення.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 підготувати та направити до вищого штабу подання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно поданого ним рапорту від 28.11.2024, для розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та ухвалення за ним відповідного рішення,із урахуванням висновків суду, викладених в цьому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_8 ), АДРЕСА_2 ;

відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (код НОМЕР_9 ), АДРЕСА_3 ;

треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Військова частина НОМЕР_2 (код НОМЕР_10 ), АДРЕСА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (код НОМЕР_11 ), АДРЕСА_5 .

Суддя /підпис/ Скільський І.І.