Справа № 440/7291/25
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2025-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2025 року м. ПолтаваСправа №440/7291/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кукоби О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Лазебної А.В.

та представників сторін:

від позивача Ткаченко А.В.,

від відповідача Кордюкова О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради (надалі - відповідач, Департамент), у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради щодо ненадання йому акта про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560;

зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 акт про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560.

Позовні вимоги обґрунтував посиланням на те, що він постійно здійснює догляд за своїм дідусем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю другої групи, за відсутності інших осіб, які є членами сім`ї першого та другого ступеня споріднення та можуть здійснювати догляд. Позивач зазначив, що його мати, яка є донькою ОСОБА_2 , не може здійснювати догляд за рідним батьком, оскільки зайнята доглядом за донькою, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою з інвалідністю з дитинства. З метою реалізації права на отримання відстрочки від призову на військову службу відповідно до пункту 14 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" позивач 10.03.2025 та 11.04.2025 звертався до Департаменту із заявою про надання йому акта про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560, однак відповідач відмовив у складенні така акта з посиланням на наявність у ОСОБА_2 рідної доньки ОСОБА_4 , яка зобов`язана здійснювати догляд за батьком.

2. Позиція відповідача.

Відповідач позов не визнав та у відзиві на позовну заяву просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність /а.с. 161-169/. Свою позицію мотивував посиланням на те, що відповідно до пункту 61 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560, умовою складення акта про встановлення факту здійснення постійного догляду визначено відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду. За твердженням відповідача, комісією Департаменту перевірено відомості щодо наявності інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 та встановлено наявність у нього доньки - ОСОБА_4 , яка відповідно до статті 51 Конституції України зобов`язана піклуватися про свого непрацездатного батька та є членом сім`ї першого ступеня споріднення.

3. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників у відкрите судове засідання.

У судовому засіданні 17.06.2025 оголошено перерву до 24.06.2025.

20.06.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог /а.с. 174-177/.

У судовому засіданні 24.06.2025 представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, а представник відповідача - наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог.

Обставини справи

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, військовозобов`язаний /а.с. 18-21/.

10.03.2025 позивач звернувся до Департаменту із заявою, у якій зазначив, що він здійснює постійний догляд за дідусем ОСОБА_2 , а тому просив надати йому акт про встановлення факту здійснення постійного догляду, за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 /а.с. 94-114/.

Департамент у листі від 12.03.2025 повідомив позивача, що з метою оформлення акта встановлення факту здійснення особою постійного догляду йому необхідно додати до заяви документи, визначені в додатку 5 до Порядку, а саме: один із таких документів, що підтверджує неможливість членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьки, чоловік (дружина), діти, у тому числі усиновлені) здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу члена сім`ї першого ступеня споріднення в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ /а.с. 115/.

17.04.2025 до Департаменту повторно надійшла заява позивача від 11.04.2025 про складення та надання йому акта про встановлення факту здійснення постійного догляду, за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 /а.с. 116-153/.

У заяві позивач наголосив, що його мати - ОСОБА_4 не може займатись постійним доглядом за рідним батьком, ОСОБА_2 , оскільки проживає окремо від нього та зайнята постійним доглядом за неповнолітньою донькою, ОСОБА_3 , що є особою з інвалідністю з дитинства.

Відповідач у листі від 24.04.2025 повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для складення акта про встановлення факту здійснення постійного догляду з огляду на ненадання позивачем документів на підтвердження неможливості члена сім`ї першого ступеня споріднення здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю /а.с. 154-155/.

Не погодившись з позицією уповноваженого органу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Норми права, якими урегульовані спірні відносини

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так само, у силу частини третьої статті 24 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (надалі - Закону №280/97-ВР) органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Статтею 65 Основного Закону України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (надалі - Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє донині.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Закон України від 21.10.1993 №3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (надалі - Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №3543-ХІІ, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Частиною першою статті 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, а саме: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом; проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Громадяни, які перебувають на військовому обліку, в добровільному порядку реєструють свій електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного чи резервіста.

Своєю чергою, статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, відповідно до пункту 14 частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані члени сім`ї другого ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи, зайняті постійним доглядом за нею (не більше одного та за умови відсутності членів сім`ї першого ступеня споріднення або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи). У разі відсутності членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення норма цього пункту поширюється на членів сім`ї третього ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи.

Відповідно до пункту 61 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (надалі - Порядок №560, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), військовозобов`язані, які здійснюють постійний догляд за особами, зазначеними у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, та не отримують компенсації (допомоги, надбавки) на догляд за ними, для розгляду питання надання їм відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації звертаються за встановленням факту здійснення постійного догляду із заявою у довільній формі на ім`я керівника виконавчого органу сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, районної у м. Києві військової адміністрації за адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання особи, зазначеної у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, за якою здійснюється догляд. У заяві повинні бути зазначені такі відомості про військовозобов`язаного, який здійснює постійний догляд: прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання, контактні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті); відомості про особу, за якою здійснюється постійний догляд (прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), адреса зареєстрованого/задекларованого місця проживання, контактні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті).

Військовозобов`язані, які здійснюють постійний догляд за особами, зазначеними у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, до заяви, зазначеної в абзаці першому цього пункту, додають документи, визначені у підпунктах 9 і 14 додатка 5 (крім акта про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8).

Районні, міські держадміністрації (військові адміністрації), виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад для розгляду документів щодо встановлення факту здійснення військовозобов`язаним постійного догляду за особами, зазначеними у пунктах 9 і 14 частини першої статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, утворюють постійно діючу комісію із встановлення факту здійснення особою постійного догляду.

Комісія із встановлення факту здійснення особою постійного догляду здійснює розгляд заяви протягом десяти календарних днів з дати її подання.

До складу комісії із встановлення факту здійснення особою постійного догляду можуть входити депутати місцевої ради, представники виконавчих органів місцевого самоврядування, громадських організацій загальною чисельністю не менше ніж п`ять осіб.

Під час своєї роботи комісія із встановлення факту здійснення особою постійного догляду: відвідує місце проживання особи, за якою здійснюється постійний догляд, зазначене у заяві військовозобов`язаного, для встановлення факту здійснення постійного догляду;

перевіряє відомості щодо наявності/відсутності інших осіб, які здійснюють постійний догляд за особою, зазначеною в заяві, зокрема інформацію щодо наявних прийнятих структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, міських держадміністрацій (військових адміністрацій), виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад рішень про надання соціальних послуг з догляду за особою, за якою здійснює догляд військовозобов`язаний, за її задекларованим/зареєстрованим місцем проживання.

За результатами роботи комісія із встановлення факту здійснення особою постійного догляду складає та надає військовозобов`язаному акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8).

На виконання пункту 61 Порядку №560 наказом Департаменту від 06.02.2025 №22 "Про створення комісії із встановлення факту здійснення особою постійного догляду та затвердження Положення про комісію" створено постійно діючу комісію із встановлення факту здійснення особою постійного догляду, затверджено склад комісії із встановлення факту здійснення особою постійного догляду, затверджено Положення про комісію із встановлення факту здійснення особою постійного догляду /а.с. 156-160/.

Оцінка судом обставин справи

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У цій справі спір стосується правомірності відмови Департаменту у складенні акта про встановлення факту здійснення позивачем постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд враховує, що позивач заявою від 11.04.2025, що отримана Департаментом 17.04.2025 за вх.№4403/01-15-01.1-06, просив скласти та надати йому акт про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У заяві позивач повідомив, що його дідусь є особою з інвалідністю другої групи /а.с. 135/, за висновком про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, наданим Комунальним підприємством "Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Полтавської міської ради" потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи /а.с. 136/.

ОСОБА_1 проживає спільно з дідусем, на підтвердження чого надав витяг від 10.02.2025 вих.№01-12-05.1-06/320 /а.с. 137/.

Також позивач зазначив, що його мати - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не може здійснювати догляд за рідним батьком, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки зайнята постійним доглядом за неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що є особою з інвалідністю з дитинства.

На підтвердження цих доводів позивач долучив до заяви від 11.04.2025 копії: свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 /а.с. 141/, повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження /а.с. 142-143/, посвідчення серії НОМЕР_2 про призначення державної соціальної допомоги дитині з інвалідністю /а.с. 144/, медичного висновку від 18.03.2009 №16 про дитину-інваліда віком до 18 років /а.с. 145/, форми індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда, що видається лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів від 22.01.2025 №13 /а.с. 146-147/, довідки Департаменту соцзахисту населення Полтавської міськради від 05.02.2025 №118 про призначення державної соціальної допомоги дітям з інвалідністю до 18 років /а.с. 148/, довідку про склад сім`ї /а.с. 149/.

Крім того, до заяви від 11.04.2025 позивач долучив нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про те, що вона не має можливості забезпечити постійний догляд за батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки має на утриманні та здійснює догляд за неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою з інвалідністю з дитинства /а.с. 150/.

15.12.2023 набрав чинності Закон України від 17.02.2022 №2073-ІХ "Про адміністративну процедуру" (далі Закон №2073-ІХ), який регулює відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів.

Стаття 4 Закону №2073-ІХ відносить до принципів адміністративної процедури пропорційність та гарантування права особи на участь в адміністративному провадженні. Поняття принципу пропорційності розкрито у статті 14 Закону №2073-ІХ, відповідно до частин другої, третьої якої адміністративний акт повинен прийматися з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для права, свободи чи законного інтересу особи і цілями, на досягнення яких спрямований адміністративний акт. Негативні наслідки для особи та публічних інтересів повинні бути найменшими.

Адміністративний орган зобов`язаний використовувати свої повноваження з метою, з якою такі повноваження надані. Мета, з якою надано повноваження, визначається законом або випливає з його положень.

Тож головною метою принципу пропорційності є захист обсягу та змісту фундаментальних прав і свобод особи від свавільного впливу з боку публічних органів, а саме від їх надмірного впливу (у тому числі дискреційного характеру), необґрунтованої дискримінації, неналежного виконання ними своїх обов`язків щодо захисту цих прав і свобод. Водночас принцип пропорційності має сприяти балансуванню публічних і приватних інтересів, що є найбажанішим результатом його використання.

Частиною першою статті 6 Закону №2073-IX визначено, що адміністративний орган здійснює адміністративне провадження виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, цим Законом та іншими законами України, а також на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Адміністративний орган зобов`язаний обґрунтовувати адміністративні акти, які він приймає, крім випадків, визначених законом. Адміністративний акт, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи, повинен містити мотивувальну частину, що відповідає вимогам цього Закону (частина третя статті 8 Закону № 2073-IX).

А відповідно до частини першої статті 17 Закону №2073-ІХ особа має право бути заслуханою адміністративним органом, надавши пояснення та/або заперечення у визначеній законом формі до прийняття адміністративного акта, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи.

Суд, за результатами аналізу положень пункту 61 Порядку №560, зазначає, що складення акта про встановлення факту здійснення постійного догляду віднесено до повноважень комісії, загальна чисельність якої не може становити менше 5 осіб.

Зі змісту додатка 1 до наказу Департаменту від 06.02.2025 №22 суд встановив, що до складу комісії із встановлення факту здійснення особою постійного догляду включено шість осіб /а.с. 157-158/.

Водночас матеріали справи не містять доказів розгляду заяви позивача від 11.04.2025 саме комісією із встановлення факту здійснення особою постійного догляду.

Натомість позивача про результат розгляду його заяви повідомлено листом Департаменту за підписом Директора Департаменту, що не входить до складу комісії.

Більш того, серед виконавців листа зазначено ОСОБА_5 , який також не входить до складу комісії /а.с. 155 - зі звороту/.

Також суд зауважує, що відповідно до пункту 61 Порядку №560 під час своєї роботи комісія із встановлення факту здійснення особою постійного догляду відвідує місце проживання особи, за якою здійснюється постійний догляд, зазначене у заяві військовозобов`язаного, для встановлення факту здійснення постійного догляду.

З урахуванням вжитого законодавцем слова "відвідує" суд зауважує, що комісія не наділена повноваженнями визначати доцільність (необхідність) відвідування особи, за якою здійснюється постійний догляд, тоді як у ході розгляду справи суду не надано доказів, що комісія відвідувала ОСОБА_2 з метою встановлення факту здійснення постійного догляду.

Окрім того, стверджуючи про ненадання позивачем документів на підтвердження неможливості здійснення постійного догляду членом сім`ї першого ступеня споріднення - ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивача та рідною донькою ОСОБА_2 , комісія жодним чином не оцінила надані позивачем разом із заявою від 11.04.2025 документи щодо обставин утримання ОСОБА_4 та здійснення догляду за неповнолітньою донькою, яка є особою з інвалідністю з дитинства, на підтвердження чого до заяви були долучені відповідні документи.

Суд зауважує, що аналіз наведених вище положень частини другої статті 19 Конституції України, частини третьої статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" дає змогу дійти висновку, що діяльність органів місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж органом місцевого самоврядування чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

У контексті наведеного суд враховує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "C. G. та інші проти Болгарії" від 24.04.2008 (C. G. and Others v. Bulgaria, заява №1365/07, § 39), "Олександр Волков проти України" від 09.01.2013 (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява №21722/11, § 170)).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11.11.1996 (Cantoni v. France, заява №17862/91, § 31, 32), "Вєренцов проти України" від 11.04.2013 (Vyerentsov v. Ukraine, заява №20372/11, § 65)).

Принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Вимога щодо "якості закону" та обов`язок застосовувати найбільш сприятливий для особи спосіб його тлумачення, у разі якщо такий закон не відповідає визначеним критеріям якості закону, ґрунтуються передусім на положеннях частини першої статті 57 Конституції України, яка встановлює, що "кожному гарантується право знати свої права і обов`язки". Із цієї конституційної норми відомо те, що у випадку встановлення судом того факту, що закон сформульований у спосіб, який не дозволяє особі знати свої права і обов`язки, застосування (тлумачення) такого закону повинно відбуватися судом на користь особи, яку позбавили (звузили) на підставі цього закону певного права або встановили (розширили) для неї нові обов`язки.

За вищевикладених обставин, суд констатує, що недотримання відповідачем порядку розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.04.2025 про надання йому акта здійснення постійного догляду за дідусем, який є особою з інвалідністю другої групи та потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, є підставою для висновку про протиправну бездіяльність Департаменту щодо розгляду по суті такої заяви.

При цьому суд визнає безпідставними посилання представника відповідача на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.11.2024 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 01.04.2025 у справі №280/8782/24, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд враховує, що складення акта про встановлення факту здійснення постійного догляду відповідно до пункту 61 Порядку №560 віднесено до повноважень комісії органу місцевого самоврядування, на яку покладено обов`язки з визначення наявності підстав для складення такого акта.

А тому, суд вважає за необхідне зобов`язати Департамент розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 11.04.2025 про надання акта про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку №560, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зважаючи на встановлені у ході розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково.

Керуючись статтями 2, 3, 5-10, 72-77, 90, 132, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 11.04.2025 про надання акта про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560.

Зобов`язати Департамент соціального захисту населення Полтавської міської ради розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 11.04.2025 про надання акта про встановлення факту здійснення постійного догляду за дідусем, ОСОБА_2 , за формою, що встановлена додатком 8 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Департамент соціального захисту населення Полтавської міської ради (унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 44116933; вул. Соборності, 36, м. Полтава, Полтавська область, 36000).

Рішення набирає законної сили у порядку та строки, визначені статтями 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 27 червня 2025 року.

Суддя Олександр КУКОБА