Справа № 500/2418/25
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №500/2418/25

23 червня 2025 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мартиць О.І. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кременецької міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника адвоката Сідорова Віталія Михайловича звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кременецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради, в якій просить:

визнати протиправним та скасувати розпорядження Кременецького міського голови Смаглюка Андрія Миколайовича "Про звільнення з посади головного спеціаліста - юрисконсульта Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради Юлії Черепухи" №125-О від 20.03.2025,

поновити ОСОБА_1 , на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради з 27.03.2025,

стягнути з Кременецької міської ради на користь ОСОБА_1 10000,00 грн відшкодування моральної (немайнової) шкоди за незаконне звільнення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що розпорядженням Кременецького міського голови "Про призначення на посаду головного спеціаліста - юрисконсульта УСЗН Черепуху Ю.О." №159-О від 30.10.2020 позивач з 02.11.2020 призначена на посаду головного спеціаліста - юрисконсульта УСЗН Кременецької міської ради, на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 до дня фактичного її виходу з відпустки по догляду за дитиною, як таку, що успішно пройшла конкурс на дану посаду.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 10.10.2019 02.11.2020 позивач прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування та 13.02.2020 їй присвоєно 13 (тринадцятий) ранг в межах шостої категорії. 01.01.2022 Управління соціального захисту населення перейменовано на Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради.

Розпорядженням Кременецького міського голови №365 від 12.11.2024 позивачу надано соціальну оплачувану відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з 07.11.2024 по 12.03.2025. У зв`язку із ускладненнями пологів, позивачу продовжено відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з 13.03.2025 по 26.03.2025 розпорядженням Кременецького міського голови №87-О від 12.02.2025.

На підставі поданої ОСОБА_2 заяви, її відпустка без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 5-річного віку достроково перервана.

Розпорядженням Кременецького міського голови №7 від 07.01.2025 визначено, що ОСОБА_2 має приступити до виконання обов`язків на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради з 21.01.2025. 11.03.2025 позивач звернулася з письмовою заяву до міського голови Кременецької міської ради про надання їй відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. Розглянувши вказану вище заяву, Кременецька міська рада листом №800/02-25 від 13.03.2025 відмовила ОСОБА_1 у наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, а також повідомила, що основний працівник ОСОБА_2 достроково перервала відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 5-річного віку, то днем звільнення з роботи є 26.03.2025 у зв`язку із закінченням строкового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП.

Вважаючи звільнення протиправним, оскільки, на думку позивача, за таких обставин строковий договір став безстроковим, і відповідачем прямо порушено норми ч. 3 ст. 184 КЗпП щодо прямої заборони звільняти з займаних посад жінок, що мають дитину віком до трьох років, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

У зв`язку з чим позивач звернулася до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 05.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статей 162-164 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

20.05.2025 до суду надійшов відзив на позов від відповідача Кременецької міської ради, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вказує, що позивача ОСОБА_1 було звільнено в останній день трудових відносин 26.03.2025, так як перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами з 07.11.2024 по 26.03.2025, що підтверджується протоколами №19 від 15.11.2024 та №7 від 21.03.2025, якими було розглянуто електронний листок непрацездатності 26871585 (первинний) та 28967125-1 (продовження).

На період перебування основного працівника у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами та у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку роботодавець має право прийняти іншого працівника для заміщення тимчасово не зайнятої посади до фактичного виходу на роботу працівника, який перебуває у відпустці. Тому з таким працівником укладається строковий трудовий договір (п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 23 Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Саме таке чітке формулювання "Прийняти до фактичного виходу основного працівника на роботу" міститься в заяві позивача ОСОБА_1 , написаної нею особисто від 30.10.2025 та в розпорядженні Кременецького міського голови №159-О від 30.10.2020 "Про призначення на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта УСЗН Черепуху Ю. О.", з яким позивач ознайомилась під підпис.

Також, на думку відповідача, не підлягає до задоволення і позовна вимога про стягнення моральної (немайнової) шкоди у розмірі 10000 грн, посилаючись на норми чинного законодавства.

21.05.2025 представник Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради подав до суду пояснення третьої особи, в яких зазначає, що позивач була прийнята на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта на підставі строкового трудового договору, укладеного на період тимчасової відсутності основного працівника ОСОБА_2 , яка перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами та у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та до дня фактичного її виходу з відпустки. Умови працевлаштування ОСОБА_1 прямо передбачали, що її зайнятість є строковою - до моменту виходу основного працівника на роботу, що відповідає положенням пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

У подальшому, після народження власної дитини, ОСОБА_1 звернулася із заявою про надання їй відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Однак, на момент розгляду цієї заяви, основний працівник вийшов на роботу, і строковий трудовий договір з позивачкою втратив чинність, що й стало підставою для її звільнення.

Право на відпустку по догляду за дитиною гарантується лише тим працівникам, за якими зберігається посада на момент звернення з відповідною заявою. У випадку ОСОБА_1 , вона займала тимчасову посаду, яка підлягала вивільненню одразу після повернення основного працівника. Таким чином, Управління не мало юридичних підстав надавати відпустку особі, яка вже не мала права на продовження трудових відносин.

Ухвалою суду від 21.05.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача від 20.05.2025 про розгляд справи №500/2418/25 за позовом ОСОБА_1 до Кременецької міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

26.05.2025 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, де вказує, зокрема, що ОСОБА_1 за своїм правовим статусом підпадає під дію та гарантії, передбачені ст. 184 КЗпП України, тобто, навіть за умови роботи на умовах строкового трудового договору, у роботодавця було зобов`язання щодо обов`язкового працевлаштування позивача як жінки, яка перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

30.10.2020 ОСОБА_1 звернулася з письмовою заявою до міського голови Кременецької міської ради Ковальчука О.А. про призначення її з 02.11.2024 на посаду головного спеціаліста - юрисконсульта Управління соціального захисту населення на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3 річного віку ОСОБА_2 до фактичного її виходу з відпустки по догляду за дитиною, як таку, що успішно пройшла конкурс на дану посаду.

Розпорядженням Кременецького міського голови від 30.10.2020 №159-О "Про призначення на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта УСЗН ОСОБА_1 " позивач з 02.11.2020 призначена на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта УСЗН Кременецької міської ради, на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 до дня фактичного її виходу з відпустки по догляду за дитиною, як таку, що успішно пройшла конкурс на дану посаду з оплатою праці згідно штатного розпису.

Пунктом 2 вказано розпорядження позивачу вказано присвоїти 13 (тринадцятий) ранг в межах шостої категорії посадових осіб місцевого самоврядування.

Розпорядженням Кременецького міського голови від 12.11.2024 №365 "Про надання соціальної відпустки ОСОБА_3 " позивачу надано соціальну оплачувану відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з 07.11.2024 по 12.03.2025, яка розпорядженням Кременецького міського голови від 12.02.2025 №87-О "Про продовження соціальної відпустки ОСОБА_3 " продовжена у зв`язку із ускладненнями пологів з 13 по 26 березня 2025 року.

Розпорядженням Кременецького міського голови від 07.01.2025 №7 "Про дострокове переривання відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 5-ти річного віку ОСОБА_4 " визначено, що головний спеціаліст-юрисконсульт Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради ОСОБА_2 має приступити до виконання своїх обов`язків з 21.01.2025.

11.03.2025 позивач звернулася з письмовою заяву до міського голови Кременецької міської ради про надання їй відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 26.03.2025 відповідно до чинного законодавства України.

Листом №800/02-25 від 13.03.2025 Кременецька міська рада листом повідомила ОСОБА_1 , що днем звільнення її з роботи є 26.03.2025, оскільки ОСОБА_2 приступила до виконання своїх обов`язків з 21.01.2025 і строковий договір закінчився згідно п.2 ст.36 КЗпП України.

Розпорядженням Кременецького міського голови від 20.03.2025 №125-О "Про звільнення з посади головного спеціаліста-юрисконсульта УСЗН та ОЗ Кременецької міської ради Юлії Черепухи" звільнено з роботи позивача з посади головного спеціаліста-юрисконсульта управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради з 26 березня 2025 року у зв`язку із закінченням дії строку трудового договору (виходом на роботу основного працівника), згідно п. 2 ст. 36 КЗпП.

Позивач оскаржує вищевказаний наказ, як такий, що прийнято не обґрунтовано, тобто, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення із порушенням норм чинного законодавства.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. (частина друга статті 2 КАС України)

Статтею 38 Конституції України унормовано, що громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

За положеннями статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР).

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування регулює Закон України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07 червня 2001 року №2493-III (далі - Закон №2493-III), який також визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 1 Закону №2493-III служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом

Прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється: на посади керівника секретаріату (керуючого справами) районної, обласної ради, керуючого справами виконавчого апарату обласних і районних рад, керівників відділів, управлінь та інших працівників органів місцевого самоврядування шляхом призначення відповідно сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Проведення конкурсу, випробування та стажування при прийнятті на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється в порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

У разі необхідності, за згодою сторін, посадова особа місцевого самоврядування може бути переведена на рівнозначну чи нижчу посаду або посаду радника чи консультанта без конкурсного відбору. (абзаци п`ятий-сьомий статті 10 Закону №2493-III)

Як слідує з матеріалів справи розпорядженням Кременецького міського голови від 30.10.2020 №159-О "Про призначення на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта УСЗН Черепуху Ю.О.", розглянувши протокол конкурсної комісії Кременецької міської ради №2 від 23.10.2020, відповідно до статті 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статей 10, 14, 15 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", рішення сесії Кременецької міської ради від 26 квітня 2018 року №2153 "Про затвердження положення про порядок прийняття, переведення та звільнення посадових осіб виконавчого апарату Кременецької міської ради та її виконавчих органів", постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" призначено Черепуху Юлію Олегівну з 02 листопада 2020 року на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта УСЗН Кременецької міської ради, на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 до дня фактичного її виходу з відпустки по догляду за дитиною, як таку, що успішно пройшла конкурс на дану посаду з оплатою праці згідно штатного розпису. Присвоїно 13 (тринадцятий) ранг в межах шостої категорії посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 4 Закону №2493-III одним із принципів служби в органах місцевого самоврядування є самостійність кадрової політики в територіальній громаді.

Положеннями статті 20 Закону №2493-III визначено, що окрім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Розпорядженням Кременецького міського голови від 20.03.2025 №125-О "Про звільнення з посади головного спеціаліста-юрисконсульта УСЗН та ОЗ Кременецької міської ради Юлії Черепухи" звільнено з роботи позивача з посади головного спеціаліста-юрисконсульта управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради з 26 березня 2025 року у зв`язку із закінченням дії строку трудового договору (виходом на роботу основного працівника), згідно п. 2 ст. 36 КЗпП.

Стаття 36 КЗпП передбачає підстави припинення трудового договору, зокрема, за пунктом 2 - закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

За змістом розпорядження Кременецького міського голови від 30.10.2020 №159-О "Про призначення на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта УСЗН ОСОБА_1 " призначено ОСОБА_1 з 02.11.2020 на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта УСЗН Кременецької міської ради, на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 до дня фактичного її виходу з відпустки по догляду за дитиною.

Розпорядженням Кременецького міського голови від 07.01.2025 №7 "Про дострокове переривання відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею 5-ти річного віку ОСОБА_4 " визначено, що головний спеціаліст-юрисконсульт Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради ОСОБА_2 має приступити до виконання своїх обов`язків з 21.01.2025.

Розпорядженням Кременецького міського голови від 12.11.2024 №365 "Про надання соціальної відпустки ОСОБА_3 " позивачу надано соціальну оплачувану відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з 07.11.2024 по 12.03.2025, яка розпорядженням Кременецького міського голови від 12.02.2025 №87-О "Про продовження соціальної відпустки Юлії Черепусі" продовжена у зв`язку із ускладненнями пологів з 13 по 26 березня 2025 року.

Частиною третьою статті 184 КЗпП України передбачено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

З аналізу положень частини третьої статті 184 КЗпП України випливає, що звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу жінок, які мають дітей віком до трьох років, допускається лише у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації та з обов`язковим працевлаштуванням.

Як слідує з матеріалів справи, що станом на момент звільнення (26 березня 2025 року) позивач мала дитину віком до трьох років.

Нормами КЗпП України, які підлягають застосуванню у даному випадку, а саме статті 184, передбачено гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

В даному випадку, не має місце ліквідація органу, у зв`язку з чим відсутні підстави для звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років.

Отже, як встановлено судом, позивач відноситься до категорії жінок, на яких розповсюджуються положення частини третьої статті 184 КЗпП України, а отже і встановлені гарантії для таких жінок.

Аналогічна правова позиція щодо обов`язковості дотримання прав жінок, на яких розповсюджуються положення статті 184 КЗпП України, викладена у постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №808/2741/16, від 11.10.2019 у справі №821/73/16, від 16.05.2019 у справі №805/475/16-а.

За таких обставин та наведеного вище правового врегулювання, недотримання відповідачем наведених вимог КЗпП, зокрема частини третьої статті 184, є істотним порушенням процедури звільнення з роботи, а отже спірне розпорядження не відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, є незаконним та підлягає скасуванню.

При вирішенні питання про поновлення на посаді, суд враховує наступне.

Відповідно до норм статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Тож скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади, у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, суд звертає увагу, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Однак, повноваження суду при вирішенні трудового спору про поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Зважаючи на те, що позивача протиправно звільнено з посади головного спеціаліста-юрисконсульта управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради з 26 березня 2025 року, тому вона має бути поновлена на цій посаді з 27 березня 2025 року.

Стосовно позовної вимоги відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судом враховано таке.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статі 23 ЦК України).

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями пункту 6 частини першої статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, в зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

При цьому, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 05.11.2019 у справі №285/1864/16-а, від 18.11.2019 у справі №820/5044/18, від 27.11.2019 справі №750/6330/17.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд погоджуються, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

У справі, що розглядається, позивач не довела, що незаконне звільнення викликало у неї сильні моральні страждання, психічне напруження, емоційні переживання, тощо.

Відтак, враховуючи всі доводи, які наведені у позовній заяві, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав суб`єктом владних повноважень, суд зазначає, що наведених позивачем доводів за обставин цієї справи недостатньо для стягнення на її користь моральної шкоди. У цій справі відсутні докази, якими б позивач обґрунтовувала факт наявності будь-яких втрат немайнового характеру, зумовлених моральними чи фізичними стражданнями або іншими негативними проявами, що свідчили б про наявність моральної шкоди, внаслідок незаконного звільнення.

Отож у цій частині позовні вимоги є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Щодо вимоги про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частинами сьомою, дев`ятою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Судом встановлено, що до позовної заяви представником позивача долучено договір №24/04 про надання правової допомоги від 24.04.2025, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої допомоги, розрахунок суми гонорару (вартості послуг) за надану правову допомогу ОСОБА_1 на суму 12500,00 грн.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо є неспівмірним (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.08.2022 у справі №520/6658/21).

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу цієї справи, суд враховує, що предметом позову було оскарження наказу про звільнення з роботи.

Підготовка позовної заяви, з огляду на її зміст у даній справі вимагала не надмірного і не значного обсягу юридичної (правової) роботи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", заява №71660/11, пункт 95).

Суд вважає за необхідне зазначити, що Верховним Судом сформовано усталену практику з питань стягнення витрат на правничу допомогу. Так, Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №826/15063/18 та від 22 жовтня 2021 року у справі №160/7922/20 виходив з того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 23.01.2025 у справі №240/32993/23.

Отож, враховуючи складність справи (справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження), час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг, їх обсяг, виходячи із принципів обґрунтованості їх розміру та співмірності, суд дійшов висновку про те, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути 3000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають до часткового задоволення.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Кременецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Кременецького міського голови "Про звільнення з посади головного спеціаліста - юрисконсульта УСЗН та ОЗ Кременецької міської ради Юлії Черепухи" №125-О від 20.03.2025.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради з 27.03.2025.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кременецької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу на суму 3000,00 грн (три тисячі гривень 00 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 23 червня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

відповідач:

- Кременецька міська рада (місцезнаходження: вул. Шевченка, 67, м. Кременець, Тернопільська область, 47003, );

третя особа:

- Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Кременецької міської ради (місцезнаходження: вул. Шевченка, 56, м. Кременець, Тернопільська область, 47003, ) .

Головуючий суддя Мартиць О.І.