Справа № 440/18971/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 р. Справа № 440/18971/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2024, головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 15.07.24 по справі № 440/18971/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій та бездіяльності протиправними та стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 , апелянт) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській області), в якій просив:

- визнати протиправними дії та бездіяльність ГУ ПФУ в Полтавській області щодо не проведення йому протягом надмірно тривалого часу доплати пенсії за вислугу років за період з 01.01.2018 по 01.03.2019, з 01.04.2019 по 01.06.2021, з 01.04.2019 по 01.12.2020 відповідно до доказів та розрахунків, доданих до позову, загальним розміром 257020,15 грн (36765.82 + 199415,13 + 20839,20);

- стягнути на його користь з ГУ ПФУ в Полтавській області, як державного органу, який безпосередньо відповідає за щомісячні виплати пенсії, грошові кошти через незаконні дії шляхом невиконання протягом тривалого часу чинних норм частини 3 ст.52, частини 2 ст.55 Закону №2262-ХІІ від 09.04.1992, а також тривалу бездіяльність в подальшому з порушенням практики Європейського суду з прав людини, а саме - пункту 23 Рішення у справі Сук проти України, (CASE OF SUK v. UKRAINE; Заява №10972/05; остаточне рішення від 10 березня 2011 року, що призвело до завдання з 01.01.2018 і до цього часу матеріальної шкоди загальним розміром ( 36765,82 + 199415,13 + 20839,20) 257020,15 грн для забезпечення відшкодування шкоди, яка виникла через неповну виплату пенсії з 01 січня 2018 року по 01 березня 2019 року щомісяця в 2018 році розміром (5656,29 - 2828,15) = 2828,15 грн, в січні 2018 року, лютому 2018 року, березні 2018 року, квітні 2018 року, травні 2018 року, червні 2018 року, липні 2018 року, серпні 2018 року, вересні 2018 року, жовтні 2018 року, листопаді 2018 року, грудні 2018 року, всього (5656,29 - 2828,15) * 12 = 33937 грн 68 коп та неповну виплату пенсії щомісяця в 2019 році розміром (5656,29 - 4242,22) = 1414,07 грн, в січні 2019 року, лютому 2019 року, всього - (5656,29 - 4242,22) * 2 = 2828 грн 14 коп , а всього з 01 січня 2018 року по 01 березня 2019 року - (33937,80+2828,14) =36765 грн 82 коп на підставі доказів - розрахунку ГУ ПФУ в Полтавській області, щодо щомісячних виплат по підвищенню пенсії з 01.01.2018 по 31.12.2018 розміром 2828,15 грн та з 01.01.2019 по 31.12.2019 розміром 1414,07 грн, наданого в чинному документі перерахунку його пенсії з 01.01.2018 та з урахуванням щомісячних виплат, що мали місце в 2018, 2019 роках та засвідчених в довідках пенсійного органу від 19.08.2019 №270, №271, а також з урахуванням пояснень, наданих в позовної заяві, стосовно невиплаченої йому пенсії пенсійним органом, розміром 199415 грн 13 коп, про що свідчить документ від 21.05.2021 розрахунок на доплату пенсії ОСОБА_1 за пенсійною справою №ФП65778 за Дорученням №ФП65778/62 з 01.04.2019 по 01.06.2021 та з урахуванням пояснень, наданих в позовної заяві стосовно невиплаченої пенсії розміром - 20839 грн 20 коп, по доплаті йому пенсії пенсійним органом на підставі документу від 15.12.2022 розрахунок на доплату пенсії ОСОБА_1 за пенсійною справою №ФП65778 за Дорученням №ФП65778/63 з 01.04.2019 по 01.12.2020.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 адміністративний позов залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин , що мають значення для справи, просив його скасувати через втручання у право позивача на мирне володіння майном, що порушує його право як людини і ухвалити нове судове рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що, маючи законне сподівання, підтверджене рішеннями судів, він звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому вимагав забезпечити в судовому порядку захист від тривалих протиправних дій відповідача, як органу державної влади, шляхом примусового виконання ним обов`язків щодо повної виплати пенсії, починаючи з 01.01.2018, на підставі чинного спеціального Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1991 №2262-ХІІ (далі-Закон №2262-ХІІ), а також статей 8, 9, ч.5 ст.17 Конституції України.

Вказав, що суд першої інстанції під час ухвалення судового рішення не врахував висновки Верховного Суду, зроблені ним у постанові від 06.07.2022 у справі №440/4978/19, відповідно до яких він має право отримувати пенсію, перерахунок якої здійснено з 01.01.2018 на підставі Закону №2262-ХІІ, з урахуванням 100% виплати підвищення пенсії саме з 01.01.2018, а не з моменту набрання 05.03.2019 законної сили рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 у справі №826/3858/18.

Зазначив про необґрунтоване посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду у постанові від 17.06.2020 у справі №2540/2873/18, яка була прийнята раніше, ніж постанова Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №440/4978/19, що суперечить принципу, згідно з яким правові висновки в постановах Верховного Суду, прийнятих пізніше, мають перевагу над висновками, викладеними в постановах Верховного Суду раніше. Якщо суд не застосовує цій принцип за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права втрачає свою дієвість.

Вказав, що суд не взяв до уваги висновки Верховного Суду , викладені у постанові від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, відповідно до яких суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції України та законам України, що надало можливість відповідачу продовжувати порушувати його права і в подальшому, та призвело до неправильного застосування норм матеріального права, встановленого спеціальним Законом №2262-ХІІ з порушенням процесуального закону.

Протиправність дій відповідача полягає в тривалій пасивній поведінці, щодо реалізації своїх повноважень, функціональних обов`язків, як безпосереднього виконавчого органу Пенсійного фонду України (ст.10 Закону №2262-ХІІ ), який зобов`язаний забезпечувати своєчасне і повне фінансування пенсій, та виплату пенсій відповідно до чинної норми Закону №2262-ХІІ (ч.3 ст.52), яка визначає права та інтереси позивача, стосовно виплати пенсії в повному обсязі з дати виникнення права на перерахунок пенсії, для забезпечення гарантованого державою соціального захисту військових пенсіонерів, з урахуванням гарантій держави, визначених ч.5 ст.17 Конституції України, та висновків Конституційного Суду України в Рішенні від 20 грудня 2016 року N 7-рп / 2016 - заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, у зв`язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічні обставинами не можуть бути скасовані чи звужені.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилався також на практику Європейського суду з прав людини.

Зауважив, що суд першої інстанції не врахував постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2024 у справі, що переглядається, якою було скасовано ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 01.01.2024 про відмову у відкритті провадження у цій справі, та встановлено, що предмет і підстави позову у даній справі та у справах №440/3363/19, №440/1452/21, №440/6418/22 не співпадають, що виключає можливість вважати їх (такі позови) тотожними, оскільки вимоги позивача у даній справі стосуються визнання протиправними дій та бездіяльності ГУ ПФУ щодо проведення доплати до пенсії загальним розміром 36765,82 грн +199415, 13 грн+20839,20 грн =257020,15 грн та стягнення на його користь з ГУ ПФУ матеріальної шкоди, загальним розміром 257020,15 грн, яка виникла через неповну виплату пенсії, тобто вимоги позивача направлені на стягнення конкретної суми через невиплату його пенсії, в той час, як вимоги позивача у вказаних вище справах фактично стосуються визнання протиправними дій (бездіяльності) щодо відмови у перерахунку (доплаті) пенсії та зобов`язання провести (здійснити) перерахунок та виплату пенсії.

Вказав, що суд першої інстанції не врахував Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, в якому надано чітке розуміння положень Конституції України щодо забезпечення необхідного ставлення держави до забезпечення соціальних гарантій військовослужбовців як під час проходження служби, так і після її закінчення, з акцентуванням уваги на те, що заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, у зв`язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. Тобто, соціальний захист військових пенсіонерів, є пріоритетним у держави (ч.5 ст.17 Конституції України) і не може з економічних підстав скасовуватись або звужуватись.

Апелянт зазначив, що його право на отримання в повному обсязі виплати пенсії, починаючи з 01.01.2018 , визначається безпосередньо Законом № 2262-ХІІ, отже, підпадає під дію ст.1 Першого протоколу до Конвенції щодо захисту права власності, оскільки відповідні недоотримані суми доплати до пенсії вважаються майном у значенні цього положення, тому що він отримав право на вказані суми виплат, яке було і є передбаченим спеціальним Законом №2262-ХІІ. Невиплата вказаних сум пенсійного забезпечення є порушенням законних сподівань і втручанням у його право на мирне володіння майном, що порушує його права як людини.

Апелянт зробив висновок, що недоплачена з вини пенсійного органу пенсія, загальним розміром 257 020,15 грн, є діючою тривалий час шкодою з боку відповідача, дії якого не ґрунтуються на засадах верховенства права, спеціального Закону №2262-ХІІ.

Доводи суду першої інстанції не відповідають нормам міжнародного права, а також висновкам Верховного Суду України у справі №21-1465а15 від 16.09.2015, щодо поняття ефективного судочинства, де зазначається, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадках невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Зауважив, що суд першої інстанції, погодившись з доводами відповідача, що донараховані позивачу суми пенсії не виплачені у повному обсязі через відсутність коштів внаслідок недостатнього фінансування з Державного бюджету України, порушив ч.2 ст.6 КАС України, оскільки відсутність коштів у боржника чи у державі, на виконання взятих на себе зобов`язань, не є підставою для порушення права позивача на отримання пенсійного забезпечення з його обмеженням, яке не передбачено Законом №2262-ХІІ, а тому не звільняє боржника від виконання своїх обов`язків.

Апелянт зазначив, що відповідачем не були надані належні докази, які б свідчили про вжиття ним протягом 2 років всіх заходів, спрямованих на виконання Закону №2262-ХІІ з проведення доплати до пенсії, загальним розміром 257020,15 грн.

Звернув увагу, що предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення недоотриманої з вини відповідача частини пенсії, нарахованої, але не виплаченої ГУ ПФУ в Полтавській області шляхом порушення норм спеціального Закону №2262-ХІІ, що підпадає під вимогу, яка визначена п.6 ч.1 ст.5 КАС України.

В рішенні суду першої інстанції відсутня інформація про надходження до суду документу, що підтверджує надіслання (надання) відзиву на позов на адресу позивача, що є порушенням , передбаченим приписами частин 3,4,6 статті 162 КАС України .

Апелянт зазначив, що він не отримував відзив на позов відповідача, не зважаючи на інформацію з цього питання, яка була вказана судом в ухвалі про відкриття провадження, а тому не міг ознайомитися з аргументацією відповідача та скористуватися правом подання відповіді на відзив, що є порушенням процесуального закону, а саме: статті 9 КАС України.

Висновки в рішенні суду від 15.07.2024, на думку апелянта, не відповідають суті позовних вимог, а тому і підставам, і предмету позову, що надає змогу відповідачу діяти на свій розсуд і в подальшому через порушення судом частини 3 статті 242 КАС України.

Через надмірну затримку у виплаті пенсії, яка становить більш двох років, шляхом невиконання протягом надмірно тривалого часу чинних норм ч. 3 ст.52, ч. 2 ст.55 Закону №2262-ХІІ, рішенням суду першої інстанції порушена стаття 1 Першого протоколу Конвенції, щодо права людини на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначив, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи та інтереси фізичних осіб або права та інтереси юридичних осіб.

Відповідач зазначив, що на виконання судового рішення у справі №1640/295/18 позивачу проведено перерахунок пенсії з 01.01.2018 по 31.10.2018 та нараховано заборгованість у розмірі 3753,80 грн.

Порядок перерахунку раніше призначених пенсій врегульовано ст.ст.51,63 Закону №2262-ХІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 №45 Про затвердження Порядку про ведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 та проводиться у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України на підставі довідок про грошове забезпечення , виданих уповноваженими органами силових міністерств та відомств.

Так, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби , та деяким іншим категоріям осіб визначено, що виплата пенсії проводиться з 01.01.2018 50% суми підвищення пенсії.

Оскільки норми постанови Кабінету Міністрів України Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби та деяким іншим категоріям осіб від 21.02.2018 №103 були чинними до 05.03.2019, пенсійний орган їх дотримувався, здійснюючи поетапну виплату пенсії позивачу.

Зазначені обставини встановлені постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2020 у справі №440/3363/19, що набрала законної сили, в якій брали участь ті самі особи, що і у даній справі, та якою було вирішено спір між ОСОБА_1 та Головним управлінням.

Таким чином, зазначені позивачем у позовній заяві розрахунки пенсії не відповідають дійсності, оскільки перерахунок пенсії здійснювався Головним управлінням на підставі документів, наявних у пенсійній справі останнього та відповідно до чинного законодавства.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі №440/1452/21 Головним управлінням здійснено перерахунок пенсії та нараховано заборгованість з 01.04.2019 по 31.05.2021 по пенсійній справі ОСОБА_1 на загальну суму 199 415,13 грн. Виплату пенсії, перераховану на виконання судового рішення, розпочато з 01.06.2021 у розмірі 17210,40 грн.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 у справі №440/6418/22 Головним управлінням здійснено перерахунок пенсії та нараховано заборгованість з 01.04.2019 по 30.11.2020 по пенсійній справі ОСОБА_1 на загальну суму 20839,20 грн.

Нарахована Головним управлінням на виконання рішень суду у справах №440/1452/21 та №440/6418/22, що набрали законної сили, доплата до пенсії у розмірі 199415,13 грн та у розмірі 20839,20 грн не здійснена через відсутність коштів для здійснення відповідної виплати, оскільки такі виплати не отримані Головним управлінням через розпорядника вищого рівня Пенсійний фонд України з Державного бюджету України, тоді як в силу ст.8 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим зі служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України.

Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили згідно з абзацом 2 пункту 7 розділу ІІ Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 31.08.2009 №21-2 ( у редакції постанови правління ПФУ від09.12.2021 №35-1).

Головним розпорядником коштів державного бюджету, що виділяються для забезпечення виплат по зазначеній бюджетній програмі, є Міністерство соціальної політики України, Пенсійний фонд України-відповідальний виконавець і розпорядник коштів нижчого рівня.

У Головного управління відсутня можливість самостійно формувати бюджет та виділяти кошти із державного бюджету на фінансування пенсій.

Виплата коштів на виконання судових рішень щодо позивача буде здійснена в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат, виділених на цю мету.

Отже, у спірних правовідносинах Головне управління діяло відповідно до вимог чинного законодавства України. Позивачем не доведені підстави завдання йому майнової шкоди, що виключає настання майнової відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 та п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Позивач з 05.11.1999 отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ та перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Полтавській області. Пенсія позивачу первинно призначена в розмірі 77% місячного грошового забезпечення.

10.04.2018 позивачу проведено перерахунок пенсії на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.01.2018 у розмірі 70% грошового забезпечення замість раніше призначених 77%.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.08.2018 у справі №1640/2295/18, що набрало законної сили 08.10.2018, зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 з урахуванням 77% грошового забезпечення, починаючи з 01.01.2018 з урахуванням проведених виплат.

На виконання судового рішення пенсійним органом, з урахуванням приписів постанови КМУ від 21.02.2018 № 103, проведено перерахунок пенсії позивачу з 01.01.2018. Перерахована пенсія з 01.01.2018 склала 8 951,25 грн. До виплати з 01.01.2018 останньому визначено суму пенсії 6 123,11 грн, з яких 3 294,96 грн - попередня сума пенсії та 2 828,15 грн -50% від суми підвищення до пенсії (5656,29 грн. х 50%) (а.с.72).

Не погодившись з таким перерахунком, позивач звернувся до суду із позовом до ГУ ПФУ в Полтавській області, Пенсійного фонду України, Кабінету Міністрів України, в якому просив: визнати незаконними сумісні (солідарні) дії і одночасно сумісну бездіяльність Кабінету Міністрів України, Пенсійного фонду України та його територіального органу у зв`язку з їх пасивною поведінкою відносно реалізації своїх повноважень щодо контролю відповідних органів виконавчої влади для забезпечення соціальних гарантій особам, звільненим з військової служби, із забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування пенсій та виплат пенсій, з дати виникнення права на їх перерахунок 01.01.2018 через порушення його законних інтересів стосовно виплати пенсії з урахуванням 100% суми підвищення пенсії розміром 5656,29 грн, відповідно до чинної норми прямої дії частини 3 статті 52 Закону №2262-ХІІ на підставі чинного документу перерахунку його пенсії з 01.01.2018 в частині підсумок пенсії (з надбавками): 8951,25 грн та з урахуванням вимог частини 2 статті 19, частини 5 статті 17 Конституції України, правових висновків рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права власності, які захищають право військових пенсіонерів від незаконних дій та одночасно бездіяльності органів влади, що призвели до завдання з 01.01.2018 по 05.03.2019, під час дії чинних пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 "Про перерахунок пенсій особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" та відповідних рішень, прийнятих Пенсійним фондом України та його територіальним органом в Полтавській області, матеріальної шкоди, що підтверджується висновками рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 у справі №826/3858/18, яке вступило в законну силу з 05.03.2019; стягнути на його користь грошові кошти за незаконні дії та бездіяльність з ГУ ПФУ в Полтавській області, як пенсійного органу, який безпосередньо відповідає за щомісячні виплати йому пенсії, загальним розміром 36765,94 грн для забезпечення відшкодування шкоди, яка виникла через неповну виплату пенсії з 01.01.2018 по 01.03.2019 щомісяця в 2018 році, розміром 5656,29 грн - 2828,15 грн = 2828,15 грн - в січні, лютому, березні, квітні, травні, червні, липні, серпні, вересні, жовтні, листопаді та грудні 2018 року, всього 33937,80 грн (5656,29 грн - 2828,15 грн х 12) та неповну виплату пенсії щомісяця в 2019 році, розміром 5656,29 грн - 4242,22 грн = 1414,07 грн - в січні, лютому 2019 року, всього 2828,14 грн (5656,29 грн - 4242,22 грн х 2), а всього з 01.01.2018 по 01.03.2019 36765,94 грн (33937,80 грн + 2828,14 грн) на підставі доказів - розрахунку ГУ ПФУ в Полтавській області щодо щомісячних виплат по підвищенню пенсії з 01.01.2018 по 31.12.2018, розміром 2828,15 грн та з 01.01.2019 по 31.12.2019, розміром 1414,07 грн, наданого в чинному документі перерахунку його пенсії з 01.01.2018 та з урахуванням щомісячних виплат, що мали місце в 2018, 2019 роках та засвідчені в довідках пенсійного органу від 19.08.2019 № 270, № 271, з урахуванням пояснень, наданих в позовній заяві, стосовно невиплаченого боргу, розміром 3753,80 грн, по доплаті йому пенсії пенсійним органом в 2018 році відповідно до чинного рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.08.2018 у справі № 1640/2295/18.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2019 у справі № 440/3363/19 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Полтавській області щодо не проведення ОСОБА_1 доплати пенсії за вислугу років за період з 01 січня 2018 року по 01 березня 2019 року в загальній сумі 36765,82 грн.

Стягнуто з ГУ ПФУ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти у вигляді недоплаченої пенсії за вислугу років за період з 01 січня 2018 року по 01 березня 2019 року на загальну суму 36765,82 грн.

У задоволенні решти позовних вимог- відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2020 у справі №440/3363/19, яка набрала законної сили 06.07.2020, апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Полтавській області задоволено.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2019 у справі №440/3363/19 скасовано в частині задоволення позовних вимог.

Прийнято в цій частині нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.21-26).

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2020 року у справі №440/3363/19 було зазначено, що із набранням законної сили рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 у справі №826/3858/18 позивач має право на отримання пенсійних виплат у розмірі 100 % суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018, починаючи з 05.03.2019. У період з 01.01.2018 по 05.03.2019 на доплати до пенсії розповсюджувався регулюючий вплив постанови Кабінету Міністрів України Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб від 21.02.2018 №103 (далі-Постанова №103), згідно з пунктом 2 якої, виплату перерахованих відповідно до пункту 1 цієї постанови підвищених пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) проводити з 1 січня 2018 року у таких розмірах: з 1 січня 2018 року- 50%, з 01 січня 2019 року- по 31 грудня 2019 року- 75%, з 01 січня 2020 року- 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01 березня 2018 року.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже вказані вище обставини, встановлені судовим рішенням у справі №440/3363/19, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі №440/5009/20, яке набрало законної сили 17.12.2020, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 підготувати та надати до ГУ ПФУ в Полтавській області нову довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 05.03.2019, відповідно до вимог статей 43 та 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб, положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб з обов`язковим зазначенням відомостей про розмірі щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії для проведення перерахунку з 01.04.2019 основного розміру пенсії.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі №440/1452/21, що набрало законної сили 01 травня 2021 року, визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови у здійсненні з 01 квітня 2019 року перерахунку основного розміру пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18 грудня 2020 року №12/849/фп 65778 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 05.03.2019; зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити з 01 квітня 2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням основних і додаткових видів грошового забезпечення, відображених у довідці ІНФОРМАЦІЯ_3 від 18 грудня 2020 року №12/849/фп 65778 у розмірі 77 % грошового забезпечення з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії, за вирахуванням раніше виплачених сум.

21.05.2021 на виконання судового рішення у справі №440/1452/21 ГУ ПФУ в Полтавській області зроблено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 1 квітня 2019 року та за результатами такого перерахунку оформлено розрахунок на доплату пенсії за пенсійною справою №ФП65778 ОСОБА_1 , яким визначено суму доплати за період з квітня 2019 року по травень 2021 року в загальному розмірі 199 415,13 грн (зворот а.с.128).

Разом з тим, як вбачається із перерахунку пенсії ОСОБА_1 від 21.05.2021, відповідачем було обмежено суму пенсії до виплати максимальним розміром на рівні 10 прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність (а.с.6).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 у справі №440/6418/22, що набрало законної сили 15 грудня 2022 року визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром під час її перерахунку на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 18 грудня 2020 року №12/849/фп 65778; зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити з 01.04.2019 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 без обмеження максимальним розміром на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_4 від 18 грудня 2020 року №12/849/фп 65778, з урахуванням уже виплачених сум.

15 грудня 2022 року на виконання судового рішення суду у справі №440/6418/22 ГУ ПФУ в Полтавській області здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019 та за результатами такого перерахунку оформлено розрахунок на доплату пенсії за пенсійною справою № ФП 65778 ОСОБА_1 , згідно з яким сума доплати за період з квітня 2019 року по листопад 2020 року становить 20 839,20 грн (а.с.129).

Вважаючи протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо не проведення йому протягом надмірно тривалого часу доплати до пенсії за вислугу років за період з 01.01.2018 по 01.03.2019, з 01.04.2019 по 01.06.2021, з 01.04.2019 по 01.12.2020 в загальному розмірі 257 020,15 грн, позивач звернувся до суду із цим позовом про визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача та стягнення на його користь матеріальної шкоди в цій сумі.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції з приводу стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоплаченої пенсії за вислугу років за період з 01.01.2018 по 01.03.2019 на загальну суму 36 765,82 грн зазначив про існування судового рішення у справі №440/3363/19, яким позивачу було відмовлено у задоволенні аналогічних позовних вимог, оскільки у період з 01.01.2018 по 05.03.2019 на доплати до пенсії розповсюджувався регулюючий вплив Постанови №103 і пенсійний орган, здійснюючи поетапну виплату пенсії, діяв у межах визначеного законодавцем правового поля. Суд першої інстанції, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 17.06.2020 у справі №2540/2873/18, зазначив, що позивач має право на отримання пенсійних виплат у розмірі 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.01.2018, починаючи з 05.03.2019 - дня набрання законної сили рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.2018 у справі № 826/3858/18. Оскільки норми Постанови №103 були чинними до 05.03.2019, пенсійний орган правомірно їх дотримувався.

Суд першої інстанції також зазначив, що вимоги позивача стосуються стягнення на його користь з ГУ ПФУ в Полтавській області матеріальної шкоди, яка виникла через неповну виплату пенсії.

Завдана (на думку позивача) шкода це є недоплачені суми пенсії, що була перерахована на виконання рішень суду у справах 440/1452/21, №440/6418/22, але не виплачена у повному обсязі. Предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини пенсії, нарахованої, але не виплаченої ГУ ПФУ в Полтавській області. Відтак розглядуваний спір є спором, який виник у зв`язку з виплатою позивачу пенсії, не зважаючи на те, що позивач обґрунтовував позов саме через призму понесення ним збитків.

Суд вважав, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Водночас, право позивача на перерахунок та виплату пенсії у спірних правовідносинах захищено рішеннями суду у справах №440/1452/21, №440/6418/22, що набрали законної сили.

Нарахована ГУ ПФУ в Полтавській області на виконання цих рішень суду, що набрали законної сили, доплата пенсії у розмірі 199 415,13 грн та 20 839,20 грн не здійснена відповідачем через відсутність коштів для здійснення відповідної виплати, оскільки такі виплати не отримані ГУ ПФУ в Полтавській області через розпорядника вищого рівня Пенсійний фонду України з Державного бюджету України, тоді як в силу статті 8 Закону №2262-ХІІ виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є виконання судового рішення (абзац 3 пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України (заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі Валерій Фуклєв проти України від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі Шмалько проти України від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі Apostol v. Georgia від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин 1 та 2 статті 55, частин 1 та 2 статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

У пункті 2.1 Рішення від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині 3 статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

У пункті 2.2 цього ж Рішення Конституційний Суд України вказав, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116 Конституції України).

При цьому колегія суддів враховує те, що право особи, тобто стягувача, на здійснення виплати заборгованості з пенсії не може ставитися в залежність від бюджетних асигнувань, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 95 Конституції України бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства. Виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Держава прагне до збалансованості бюджету України.

Колегією суддів встановлено, що 21 травня 2021 року на виконання судового рішення у справі №440/1452/21 ГУ ПФУ в Полтавській області здійснено з 1 квітня 2019 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 , за результатами якого оформлено розрахунок на доплату пенсії за пенсійною справою №ФП65778 ОСОБА_1 , яким визначено суму доплати за період з квітня 2019 року по травень 2021 року в загальному розмірі 199 415,13 грн (а.с.128 зворот), а 15 грудня 2022 року на виконання судового рішення у справі №440/6418/22 ГУ ПФУ в Полтавській області здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019 по 30.11.2020, за результатами якого оформлено розрахунок на доплату пенсії за пенсійною справою №ФП65778 ОСОБА_1 , згідно з яким сума доплати за період з квітня 2019 року по листопад 2020 року становить 20839,20 грн (а.с.129).

Зазначені вище суми донарахованої позивачу пенсії ГУ ПФУ в Полтавській області не були виплачені.

Відповідно до частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Приписами статті 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, зазначені приписи чинного законодавства свідчать, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Водночас, статтею 8 Закону №2262-ХІІ встановлено, що виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, особам, які мають право на пенсію згідно з цим Законом, забезпечується за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 8 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII виплата пенсій здійснюється з коштів Пенсійного фонду України. Пенсійний фонд України є самостійною фінансово-банківською системою, не входить до складу державного бюджету України, формується за рахунок коштів, що відраховуються підприємствами і організаціями (в тому числі й тими, що використовують працю громадян за угодами цивільно-правового характеру) на заходи соціального страхування за тарифами, диференційованими залежно від небезпечності, шкідливості, тяжкості робіт та стану інших умов праці, страхових внесків громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, обов`язкових страхових внесків громадян, а також коштів державного бюджету України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 4 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року №28-2, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, забезпечує своєчасну та у повному обсязі виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання, здійснює страхові виплати та надає соціальні послуги відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та інші виплати, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, в межах обсягів фінансування цих виплат.

Згідно зі статтями 23, 116 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

З процитованих норм права випливає, що виплати пенсій здійснюються територіальними управліннями Пенсійного фонду України області виключно за рахунок коштів Пенсійного Фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Таким чином, Головне управління здійснює відповідні виплати, у тому числі доплату пенсії, за рахунок коштів Державного бюджету України. Тобто, інших фінансових можливостей, крім зазначених, для здійснення виплат управління Пенсійного фонду не має. Кошти для виплати позивачу заборгованості пенсії в Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області відсутні через відсутність відповідного фінансування з Державного бюджету України через розпорядника вищого рівня.

При цьому колегія суддів зазначає, що грошові кошти у вигляді заборгованості з пенсії, які належать стягувачу, не є власністю ГУ ПФУ в Полтавській області, не знаходяться на його рахунках. Фактичне, у повному обсязі виконання судового рішення, можливо лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок Державного бюджету України, тоді як стягнення з суб`єкта владних повноважень (територіального органу Пенсійного фонду України) коштів, які знаходяться на його рахунках але призначені для іншої мети, можуть поставити під загрозу функціонування такого суб`єкта, виконання покладених на нього функцій та, відповідно, нанесення шкоди необмеженій кількості осіб.

Відповідно частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У своїй апеляції позивач зазначив , що має законне сподівання, підтверджене судовими рішеннями, на захист від тривалих протиправних дій та бездіяльності відповідача, як органу державної влади, шляхом примусового виконання ним обов`язків щодо повної виплати йому пенсії через стягнення на його користь матеріальної шкоди, завданої державою в особі її уповноваженого органу.

Колегія суддів зазначає, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Згідно з частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Застосування такого способу захисту, як відшкодування збитків, та інших способів відшкодування майнової шкоди визначається положенням статтею 22 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Апелянт посилається на заподіяну йому відповідачем матеріальну шкоду у вигляді недоплаченої йому суми пенсії, що була перерахована на виконання судових рішень, але не виплачена у повному обсязі.

Вирішуючи вказану справу колегія судді зважає на те, що постановою Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 804/2076/17 встановлена наступна позиція Верховного Суду: Зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не слід ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках.

У цій постанові Верховний Суд також зазначив, що сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи.

Колегія суддів не вбачає підстав стверджувати про умисне невиконання пенсійним органом зобов`язань перед позивачем з огляду на наявні наміри ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити належні позивачу виплати. Доплата пенсії позивачу ГУ ПФУ в Полтавській області не була здійснена через відсутність коштів для здійснення відповідної виплати, а у Головного управління відсутня можливість самостійно формувати бюджет та виділяти кошти із державного бюджету для фінансування пенсій.

Колегія суддів звертає увагу на те, що частиною 2 статті 55 Закону№2262-ХІІ встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Колегія суддів зазначає, що право позивача на перерахунок та виплату пенсії у спірних правовідносинах захищено рішеннями суду в інших справах №440/1452/21, №440/6418/22, що набрали законної сили.

Зазначені судові рішення знаходяться на виконанні, частково виконані відповідачем у зв`язку з проведенням перерахунку.

Нараховані позивачу суми доплат підлягають виплаті за рахунок коштів Державного бюджету України. Проведення такої виплати не може бути здійснене за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України, зокрема, територіального органу - Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, а проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань.

Колегією суддів встановлено, що ГУ ПФУ в Полтавській області не заперечує свого обов`язку виплатити суму перерахованої пенсії позивачу, однак вказує на те, що ця виплата буде здійснена відповідно до черговості у міру надходження з Державного бюджету України коштів на фінансування видатків.

Предметом спору по цій справі є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини пенсії, нарахованої, але не виплаченої ГУ ПФУ в Полтавській області. Відтак розглядуваний спір є спором, який виник у зв`язку з виплатою позивачу пенсії, не зважаючи на те, що позивач обґрунтовував позов саме через призму понесення ним збитків.

Несплачена позивачу сума пенсії, яка підлягає стягненню на його користь за судовими рішеннями, не може вважатись майновою шкодою, або збитками в розумінні статей 22,1166 ЦК України , а є сумою, яка підлягала виплаті позивачу в порядку виконання постанов адміністративного суду, відтак зазначені норми права не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції правильно вважав, що порушені права позивача відновлено судовими рішеннями про зобов`язання перерахувати та виплатити йому пенсію, які знаходяться на виконанні та частково виконані, оскільки відповідачем проведений перерахунок пенсії, визначений розмір та нарахована доплата до пенсії, а тому стягнення заявленої позивачем суми у зазначеному спорі є подвійною відповідальністю за одне і те ж зобов`язання, що в розрізі положень Конституції України - є недопустимим.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, зробленим у постанові від 13.09.2017 у справі №6-1388цс17, який колегія суддів враховує відповідно до ст.242 ч.4 КАС України

Колегія суддів завертає увагу, що позивач не позбавлений права звернутись до суду з відповідними заявами, пов`язаними із виконанням судових рішень в порядку ч.3 ст.378, ст.ст.382,383 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України, в адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним кодексом передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

Зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів позивача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення чи констатації його невиконання.

Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 звертав увагу, що статті 382 і 383 КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

За цих обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанцій про те, що позивач неправильно обрав спосіб захисту свого порушеного права.

Аналогічна за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2023 року у справі № 560/16807/21.

Щодо доводів апелянта з приводу стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди в сумі 36 765,82 грн за період з 01.01.2018 по 01.03.2019 та не врахування судом першої інстанції висновку Верховного Суду у справі №440/4978/19 колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів встановлено, що судовим рішенням (за результатами апеляційного перегляду) у справі №440/3363/19, яке набрало законної сили 06.07.2020 позивачу було відмовлено у задоволенні аналогічного позову між тими самими сторонами, про той самий предмет, з тими самими підставами.

Так, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2020 року у справі №440/3363/19 було зазначено, що із набранням законної сили рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 у справі №826/3858/18 позивач має право на отримання пенсійних виплат у розмірі 100 % суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018, починаючи з 05.03.2019. У період з 01.01.2018 по 05.03.2019 на доплати до пенсії розповсюджувався регулюючий вплив Постанова №103, згідно з пунктом 2 якої, виплату перерахованих відповідно до пункту 1 цієї постанови підвищених пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) проводити з 1 січня 2018 року у таких розмірах: з 1 січня 2018 року- 50%, з 01 січня 2019 року- по 31 грудня 2019 року- 75%, з 01 січня 2020 року- 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01 березня 2018 року. У цьому судовому рішенні колегія суддів послалась на актуальну на той час позицію Верховного Суду, викладену у постанові від17.06.2020 у справі №2540/2873/18, яка в силу ч.5 ст.242 КАС України мала бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вказані вище обставини, встановлені судовим рішенням у справі №440/3363/19, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи.

Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції у справі, що переглядається, більш пізньої позиції Верховного Суду у справі № 440/4978/19 колегія суддів оцінює критично, оскільки позов ОСОБА_1 з тотожними позовними вимогами в розмірі 36 765,82 грн за період з 01.01.2018 по 01.03.2019 був розглянутий у липні 2020 року, судове рішення у справі №440/3363/19 набрало законної сили, отже, є остаточним та обов`язковим до виконання. На час постановлення судового рішення від 06.07.2020 у справі №440/3363/19 була відсутня правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 06.07.2022 у справі №440/4978/19, а тому цілком зрозуміло, що її не було враховано судом нижчої ланки.

Посилання апелянта на правовий висновок Верховного Суду у справі №440/4978/19 є недоцільним, оскільки тотожні позовні вимоги ОСОБА_2 розглянуті судом у 2020 році у справі №440/3363/19, у їх задоволенні ОСОБА_1 відмовлено, судове рішення у справі набрало законної сили та не підлягає перегляду із застосуванням більш пізніх правових висновків Верховного Суду з аналогічних правовідносин.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.2 ст.14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду у постанові від 02.08.2022 у справі №440/6017/21 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки предмет, підстава позовів, склад учасників у справі, на яку посилається апелянт, а саме: №440/6017/21 та у справі, що розглядається, - різні. Отже, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, є нерелевантними до справи, що розглядається, та не підлягають застосуванню.

З приводу посилання апелянта на неврахування судом постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2024 у цій справі, якою було скасовано ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 01.01.2024 про відмову у відкритті провадження, та встановлено, що предмет і підстави позову у цій справі та у справах №440/3363/19, №440/1452/21, №440/6418/22 не співпадають, що виключає можливість вважати їх (такі позови) тотожними, оскільки вимоги позивача у справі №440/18971/23 стосуються визнання протиправними дій та бездіяльності ГУ ПФУ щодо проведення доплати до пенсії загальним розміром 36765,82 грн +199415, 13 грн+20839,20 грн =257 020,15 грн та стягнення на його користь з ГУ ПФУ в Полтавській області матеріальної шкоди, загальним розміром 257 020,15 грн, яка виникла через неповну виплату пенсії, тобто вимоги позивача направлені на стягнення конкретної суми через невиплату його пенсії, в той час, як вимоги позивача у вказаних вище справах фактично стосуються визнання протиправними дій (бездіяльності) щодо відмови у перерахунку (доплаті) пенсії та зобов`язання провести (здійснити) перерахунок та виплату пенсії колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів погоджується з висновком Другого апеляційного адміністративного суду викладеними в ухвалі від 26.03.2024 по справі №440/18971/23, який зазначив, що предмет і підстави позову у цій справі та у справах №440/3363/19, №440/1452/21, №440/6418/22 фактично не співпадають.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що частина позовних вимог ОСОБА_1 , а саме: щодо стягнення матеріальної шкоди в сумі 36 765,82 грн за період з 01.01.2018 по 01.03.2019, а не всі позовні вимоги в сумі 257020,15 грн, вже була предметом судового розгляду у справі № 440/3363/19. Цей висновок колегії суддів жодним чином не суперечить висновку Другого апеляційного адміністративного суду у постанові від 26.03.2024 , тому колегія суддів не приймає вище зазначений довод апелянта з цього приводу.

Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду у постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки предмет, підстава позовів, склад учасників у справі, на яку посилається апелянт, а саме: №21-1465а15 та у справі, що розглядається,- різні. Отже, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15, є нерелевантними до справи, що розглядається, та не підлягають застосуванню.

Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, оскільки воно не є релевантним до справи, що розглядається. За цим Рішенням визнано такими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення першого речення частини 7 статті 43 Закону №2262-ХІІ, згідно з якими "максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність".

Колегія судді звертає увагу, що право позивача на перерахунок пенсії без обмеження максимальним розміром на підставі оновленої довідки про розмір грошового забезпечення від 18.12.2020 №12/849/фп 65778 вже було захищено судом у справі № 440/6418/22. Натомість предметом оскарження позивача є інші правовідносини.

Щодо доводу апелянта про не отримання ним відзиву на позов та, як наслідок , позбавлення його права на подання відповіді на відзив, що є порушенням процесуального закону, а саме: статті 9 КАС України колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.162 КАС України копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. До відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи дійсно відсутні докази надсилання відзиву і доданих до нього документів позивачу.

Згідно з ч.2 ст.317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає , що неотримання позивачем відзиву та доданих до нього документів є порушенням принципу змагальності, передбаченого ст.9 КАС України. Разом з тим, зазначене порушення не призвело до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування судового рішення з цієї підстави відсутні.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення поставленого питання, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному судовому рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року по справі № 440/18971/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк