Справа № 520/35714/24
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 р. Справа № 520/35714/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі №520/35714/24

за позовом ОСОБА_1

до Національного агентства з питань запобігання корупції

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому просив:

Визнати протиправною бездіяльність Національного агентства з питань запобігання корупції за запитом ОСОБА_1 від 21 грудня 2024 року, на який Листом заступника керівника Відділу внутрішнього контролю Національного агентства з питань запобігання корупції Дмитра БОРИКА №150-17/99739-24 від 27.12.2024 позивачу протиправно відмовлено в задоволенні запиту на інформацію від 21 грудня 2024 року, а саме: не надана інформація та не долучені копії відповідних документів про те, чому до Єдиного порталу повідомлень викривачів уповноваженою особою НАЗК не внесено та не присвоєно унікальний ідентифікатор повідомлення, тобто приховане від обліку, повідомлення позивача про вчинення корупційного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 за фактом подання завідомо недостовірних відомостей у декларації щодо наявності у власності чоловіка- ОСОБА_3 земельної ділянки кадастровий №:04:000:1418 площею 1,0460 га (угіддя - рілля);

Не надано інформацію та не долучено копії відповідних документів, про внесення до Єдиного порталу повідомлень викривачів та присвоїти унікальний ідентифікатор повідомлення ОСОБА_1 про вчинення корупційного правопорушення, передбаченого ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що вчинене депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 за фактом подання завідомо недостовірних відомостей у декларації щодо наявності у власності чоловіка- ОСОБА_3 земельної ділянки кадастровий №:04:000: 1418 площею 1,0460 га (угіддя - рілля);

Зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції надати інформацію, долучивши копії відповідних документів про те, чому до Єдиного порталу повідомлень викривачів уповноваженою особою НАЗК не внесено та не присвоєно унікальний ідентифікатор повідомлення, тобто приховане від обліку, повідомлення позивача про вчинення корупційного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 за фактом подання завідомо недостовірних відомостей у декларації щодо наявності у власності чоловіка- ОСОБА_3 земельної ділянки кадастровий №:04:000: 1418 площею 1,0460 га (угіддя - рілля);

Надати інформацію, долучивши копії відповідних документів, про внесення до Єдиного порталу повідомлень викривачів та присвоїти унікальний ідентифікатор повідомлення моє повідомлення про вчинення корупційного правопорушення, передбаченого ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що вчинене депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 за фактом подання завідомо недостовірних відомостей у декларації щодо наявності у власності чоловіка- ОСОБА_3 земельної ділянки кадастровий №:04:000: 1418 площею 1,0460 га (угіддя - рілля).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2025 адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2025 та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що твердження суду першої інстанції про відсутність доказів існування тексту про вчинення адміністративного правопорушення за ст.172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення ОСОБА_2 , на його думку, спростовується листом заступника керівника Відділу внутрішнього контролю Національного агенства з питань запобігання корупції Дмитра Борика №150-17/99739-24 від 27.12.2024. Зауважив, що судом першої інстанції не взято до уваги, що на Єдиному порталі повідомлень викривачів не значиться ані в статусі «На розгляді», ані в статусі «На перевірці» його повідомлення про вчинення корупційного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 за фактом подання завідомо недостовірних відомостей у декларації, яка приховала наявність у власності свого чоловіка ОСОБА_3 земельної ділянки. Зазначене вказує на фальсифікацію уповноваженою особою НАЗК матеріалів за його повідомленням. Звернув увагу, що відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.02.2019 у справі №911/792/18.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 за допомогою засобів електронного зв`язку із застосуванням кваліфікованого електронного підпису звернувся до Національного агентства із двома повідомленнями від 14.12.2024, в яких містилась інформація щодо можливого порушення вимог фінансового контролю депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_3 .

Так, 14.12.2024 о 08:58 та 11:49 на електрону пошту Національного агентства від ОСОБА_1 надійшло два повідомлення, що містили в собі ZIP файли (ZIP файл - формат архіву, який дозволяє зберігати й стискувати кілька файлів в одному архіві) під назвами «НАЗК-4.docx.asise» та «НАЗК-5.docx.asise».

Вказані повідомлення були зареєстровані Національним агентством 16.12.2024 за номерами №ПК/3593/0-24 та №ПК/3593/1-24.

В процесі реєстрації вищезазначених повідомлень було з`ясовано, що отримані від позивача файли під назвами «НАЗК-4.docx.asise» та «НАЗК-5.docx.asise» містили в собі вкладення із текстами ідентичного змісту щодо можливого порушення вимог фінансового контролю депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_3 , з проханням у зв`язку з цим скласти стосовно нього протокол про вчинення корупційного правопорушення передбаченого ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

21.12.2024 до Національного агентства надійшов запит (вх.№1393/0/ЗПІ-24 від 23.12.2024) від ОСОБА_1 про надання інформації стосовно причин не реєстрації поданого ним повідомлення, в якому містилась інформація щодо можливого порушення вимог фінансового контролю депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 до Єдиного порталу повідомлень викривачів.

Національне агентство, проаналізувавши зміст запитуваної позивачем інформації, листом від 27.12.2024 № 150-17/99739-24 повідомило ОСОБА_1 про те, що вказаний запит буде розглянутий в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Так, у позовній заяві ОСОБА_1 обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги стверджує про те, що 14.12.2024 ним нібито було направлено на електронну пошту Національного агентства повідомлення щодо можливого порушення вимог фінансового контролю депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 . При цьому, як вказує позивач, Національне агентство всупереч вимогам чинного законодавства не зареєструвало зазначене повідомлення та не внесло його до Єдиного порталу повідомлень викривачів.

Незгода з вищевказаним слугувала підставою для звернення позивача до суду із позовом.

Залишаючи без задоволення адміністративний позов, суд першої інстанції вказав про невідповідність запитуваної позивачем інформації вимогам до інформаційного запиту, визначеним Законом № 2939-VI, про що відповідачем його безпосередньо було проінформовано листом від 27.12.2025 № 150-17/99739-2, а тому твердження позивача про порушення Національним агентством вимог Закону № 2939-VI є безпідставними та необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини з приводу практичної реалізації права особи на отримання інформації унаслідок звернення до учасників суспільних відносин унормовані, насамперед, приписами ст.40 Конституції України, згідно з якою усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, а також додатково деталізовані приписами Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон №393/96-ВР), Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 №2657-ХІI (далі - Закон №2657-ХІІ), Закону України від 13.01.2011 №2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939-VI), Закону України від 14.10.2014 №1700-VII «Про запобігання корупції» (далі за текстом - Закон №1700-VIІ).

Колегія суддів зазначає, що згідно з абз.1 ст.1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

За наведеними у ст.3 Закону №393/96-ВР визначеннями під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

За правилами ст.5 Закону №393/96-ВР письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

У силу спеціального застереження ст.12 Закону №393/96- дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про доступ до судових рішень», «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження», «Про адміністративну процедуру».

Отже, законодавцем у ст.12 Закону №393/96-ВР прямо окреслені певні, але не вичерпні випадки існування окремих звернень, які підлягають розгляду за правилами спеціальних актів права.

Визначаючись з приводу співвідношення норм Закону №393/96-ВР «Про звернення громадян» та Закону №1700-VII «Про запобігання корупції», колегія суддів зазначає, що останній присвячений визначенню правових та організаційних засад функціонування системи запобігання корупції в Україні, змісту та порядку застосування превентивних антикорупційних механізмів, правил щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Згідно з положеннями ст.1 Закону №1700-VII, викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №1700-VII Національне агентство з питань запобігання корупції (далі- Національне агентство, НАЗК) є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Пунктами 9,13 ч.1 ст.11 Закону №1700-VII до повноважень Національного агентства віднесено забезпечення ведення Єдиного порталу повідомлень викривачів, Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення; отримання та розгляд повідомлень, здійснення співпраці з викривачами, участь у забезпеченні їх правового та іншого захисту, перевірка дотримання законодавства з питань захисту викривачів, внесення приписів з вимогою про усунення порушень трудових (звільнення, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) та інших прав викривачів і притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні їхніх прав, у зв`язку з такими повідомленнями.

Згідно з п.11-2 ч.1 ст.12 Закону №1700-VII Національному агентству надано право складати протоколи про адміністративні правопорушення, віднесені законом до компетенції Національного агентства, застосовувати передбачені законом заходи забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Частиною 7 ст.12 Закону №1700-VII визначено, що у разі виявлення ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, уповноважені особи Національного агентства складають протокол про таке правопорушення, який направляється до суду в порядку, визначеному Національним агентством, а у разі виявлення ознак іншого корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення Національне агентство затверджує обґрунтований висновок та надсилає його іншим спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції. Висновок Національного агентства є обов`язковим для розгляду, про результати якого воно повідомляється не пізніше п`яти днів після отримання повідомлення про вчинене правопорушення.

Як зазначено у п.1, 2 ч.1 ст.21 Закону №1700-VII, громадські об`єднання, їх члени або уповноважені представники, а також окремі громадяни в діяльності щодо запобігання корупції мають право: повідомляти про виявлені факти вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, реальний, потенційний конфлікт інтересів спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції, Національному агентству, керівництву чи іншим представникам органу, підприємства, установи чи організації, в яких були вчинені ці правопорушення або у працівників яких наявний конфлікт інтересів, а також громадськості (п.1 ч.1 ст.21); запитувати та одержувати від державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", інформацію про діяльність щодо запобігання корупції (п.2 ч.1 ст.21).

Звідси слідує, що у порядку п.2 ч.1 ст.21 Закону №1700-VII громадяни мають право отримувати відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» не будь-яку інформацію, а виключно інформацію про діяльність стосовно запобігання корупції.

Відповідно до ч.1 ст.51-1 Закону №1700-VII Національне агентство проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: 1) щодо своєчасності подання; 2) щодо правильності та повноти заповнення; 3) логічний та арифметичний контроль.

Згідно з ч.2 ст.51-1 Закону №1700-VII Національне агентство проводить повну перевірку декларацій відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.51-4 Закону №1700-VII Національне агентство здійснює вибірковий моніторинг способу життя суб`єктів декларування з метою встановлення відповідності їх рівня життя наявним у них та членів їх сім`ї майну і одержаним ними доходам згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що подається відповідно до цього Закону.

У розумінні ч.3 ст.53-1 Закону №1700-VII Єдиний портал повідомлень викривачів - це інформаційно-телекомунікаційна система, яка має комплексну систему захисту інформації з підтвердженою відповідністю згідно із Законом України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах», що забезпечує обмін даними з викривачем за допомогою мережі Інтернет, збирання, зберігання, використання, захист, облік, пошук, узагальнення повідомлень викривачів, а також іншої інформації, в тому числі про статус викривачів, стан та результати розгляду повідомлень викривачів.

Також у ч.3 ст.53-1 Закону №1700-VII зазначено, що функціонування Єдиного порталу повідомлень викривачів передбачає обробку персональних даних, якщо вони повідомлені викривачем, а також персональних даних осіб, які мають доступ до Єдиного порталу повідомлень викривачів, у цілях забезпечення захисту викривачів, проведення належної перевірки за повідомленнями викривачів та виконання функції адміністратора. Обробка зазначених даних здійснюється на підставі цього Закону та не потребує згоди суб`єктів персональних даних.

Єдиний портал повідомлень викривачів гарантує викривачам дотримання умов конфіденційності та анонімності, а також забезпечує доступ викривачів до інформації про стан та результати розгляду їх повідомлень і є офіційним внутрішнім джерелом інформації про осіб, які мають статус викривачів.

Доступ до Єдиного порталу повідомлень викривачів мають викривачі в частині здійснення ними повідомлень та отримання інформації про стан і результати їх розгляду, Голова та службовці Національного агентства відповідно до їх повноважень, визначених цим Законом, керівники та уповноважені особи відповідних суб`єктів у частині повідомлень викривачів, розгляд яких віднесено до їх повноважень відповідно до цього Закону, інші уповноважені особи в частині інформації про статус викривачів у разі звернення викривача для отримання безоплатної правничої чи психологічної допомоги, визначеної цим Законом.

Держателем та відповідальним за адміністрування Єдиного порталу повідомлень викривачів є Національне агентство, яке встановлює порядок його ведення.

За правилами ч.2 ст.53-2 Закону №1700-VII вимоги до повідомлень (у тому числі анонімних) про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону та порядок їх розгляду визначаються цим Законом.

Повідомлення підлягає розгляду, якщо наведена у ньому інформація містить фактичні дані, що вказують на можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені.

Отже, у силу спеціального застереження ч.2 ст.53-2 Закону №1700-VII кваліфікаційними вимогами до повідомлень (у тому числі анонімних) про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень є одночасне поєднання двох факторів: 1) відображення у повідомленні конкретних фактичних даних, що засвідчують можливість існування події та складу корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення; 2) наявність у згаданих фактичних даних здатності бути перевіреними.

Як зазначено у ч.3 ст.53-2 Закону №1700-VII, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, здійснене через зовнішні або внутрішні канали повідомлення такої інформації, підлягає попередньому розгляду уповноваженою особою у строк не більше десяти робочих днів з дня внесення цієї інформації до Єдиного порталу повідомлень викривачів.

У разі якщо під час попереднього розгляду повідомлення встановлено, що воно не відповідає вимогам цього Закону, його подальший розгляд здійснюється у порядку, визначеному для розгляду звернень громадян, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення.

У разі якщо під час попереднього розгляду повідомлення встановлено, що воно не належить до компетенції органу або юридичної особи, до якого (якої) воно надійшло, подальший розгляд такого повідомлення припиняється, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення, з одночасним роз`ясненням щодо компетенції органу або юридичної особи, уповноважених на здійснення розгляду чи розслідування фактів, викладених у повідомленні.

У разі якщо наведена у повідомленні інформація стосується уповноваженої особи органу або юридичної особи, до якого (якої) надійшло таке повідомлення, порядок розгляду такого повідомлення визначається керівником відповідного органу або юридичної особи.

У разі якщо наведена у повідомленні інформація стосується керівника органу або юридичної особи, до якого (якої) воно надійшло, таке повідомлення у триденний строк надсилається суб`єкту, уповноваженому здійснювати розгляд чи розслідування фактів, викладених у повідомленні, про що інформується особа, яка здійснила повідомлення.

У разі якщо за результатами попереднього розгляду повідомлення викладена у ньому інформація підтверджується, винні особи притягаються до дисциплінарної відповідальності уповноваженим на це суб`єктом відповідного органу або юридичної особи.

У разі якщо в ході проведення попереднього розгляду виявляються ознаки корупційного правопорушення чи правопорушення, пов`язаного з корупцією, матеріали передаються відповідному спеціально уповноваженому суб`єкту у сфері протидії корупції або Державному бюро розслідувань.

Дисциплінарне провадження за повідомленням проводиться у строк не більше 30 днів з дня завершення попереднього розгляду. Якщо в зазначений строк перевірити повідомлену інформацію неможливо, строк дисциплінарного провадження може бути продовжено до 45 днів. Повторне продовження строку внутрішньої перевірки не допускається.

Особі, яка здійснила повідомлення, надається детальна інформація про результати попереднього розгляду, а також дисциплінарного провадження (якщо воно проводилося) у триденний строк з дня завершення відповідного розгляду чи провадження.

Інформація про можливі факти кримінальних правопорушень, одержана органами досудового розслідування, розглядається в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України.

Інформація про можливі факти адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, одержана органами, уповноважені особи яких мають право складати протоколи про відповідні адміністративні правопорушення, розглядається в порядку, визначеному законом.

Визначаючись з приводу співвідношення норм Закону України від 13.01.2011 №2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939-VI) та норм Закону України від 14.10.2014 №1700-VII «Про запобігання корупції», колегія суддів зазначає, що Закон № 2939-VI визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

За визначенням ст.1 Закону №2939-VІ публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

У розумінні ч.1 ст.1 №2657-ХІІ інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Отже, за суттю під правовою категорією «інформація» слід розуміти відомості та дані, а формою існування інформації є матеріальні носії або електронне відображення.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала на тому, що однією з обов`язкових ознак публічної інформації за змістом ч. 1 ст. 1 Закону № 2939-VI є її задокументований характер, а також створення, або отримання суб`єктом владних повноважень у процесі виконання саме його обов`язків, або знаходження у володінні цього суб`єкта з інших підстав. Розпорядник публічної інформації має обов`язок надати ту публічну інформацію, якою він володіє і яка певним чином задокументована/ відображена на матеріальних носіях (постанови від 19.10.2023 у справі № 9901/337/21, від 10.02.2021 у справі № 9901/22/20). Збереженість на матеріальних носіях як головна властивість інформації означає, що вона повинна бути викладена у письмовій, аудіовізуальній, електронній чи іншій матеріальній формі та зафіксована відповідно на папері, магнітній, кіно-, фотоплівці, оптичному диску або іншому носієві. Із цієї властивості випливає, що публічна інформація, на момент виникнення щодо неї правовідносин, повинна бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом діяльності. Закон № 2939-VI не регулює відносин зі створення публічної інформації, предметом його регулювання є діяльність з приводу інформації, яка вже існує (створена, отримана, знаходиться у володінні) на момент виникнення конкретних інформаційних відносин з приводу неї. Тобто, визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь повинна бути готовим, зафіксованим будь-якими засобами та на будь-яких носіях продуктом і знаходитись у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

З цих міркувань доступ до публічної інформації не повинен використовуватися як спосіб (механізм) для створення [змістовно нової] інформації (за винятком ситуацій, коли певна інформація мала б бути у володінні розпорядника), а так само для з`ясування / встановлення певних обставин (даних, відомостей). Тому якщо інформаційний запит - навіть за умови, що він відповідає вимогам щодо свого оформлення, - передбачає створення чогось нового, невластивого чи такого, що виходить за межі правового статусу (компетенції) розпорядника публічної інформації, то йдеться вже не про «доступ» до публічної інформації, порядок здійснення якого покликаний регламентувати Закон № 2939-VI, а про «створення» затребуваної (бажаної) інформації, що подекуди може охоплювати також встановлення додаткових обставин (відомостей, фактів). Останнє за своєю суттю підміняє поняття «доступ» до публічної інформації на її «продукування», що в такому разі спонукає вдаватися до таких методів і способів, які не властиві для правовідносин, пов`язаних з публічною інформацією, надто коли зважити на мету їх нормативного регулювання, яка визначена в Законі № 2939-VI (п.74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №990/11/24).

Доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію (стаття 5 Закону № 2939-VI).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VІ до розпорядників публічної інформації належать, в тому числі, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини 1 статті 14 Закону № 2939-VI).

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (частина 1 статті 19 Закону № 2939-VI).

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону №2939-VІ запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію. Адже розпорядник може надати лише ту інформацію, яка вже існувала і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях.

Аналіз викладеного в сукупності, дає підстави для висновку, що чинне законодавство розмежовує види інформаційно-правових відносин, які можуть скластися між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень у зв`язку з реалізацією особою її конституційних прав в інформаційній сфері, тобто не всі листи щодо надання публічної інформації за своїм змістом відповідають ознакам інформаційного запиту у розумінні вимог Закону № 2939-VI, незалежно від того, як сам заявник ідентифікував свій лист.

Застосовуючи положення викладених вище норм матеріального права до спірних правовідносин, колегія суддів зазначає про те, що повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень підлягають розгляду в порядку Закону №1700-VII «Про запобігання корупції» і автор такого повідомлення має право на отримання інформації про результати розгляду повідомлення саме на підставі норм Закону №1700-VII.

Предметом оскарження ОСОБА_1 є бездіяльність НАЗК за його запитом на отримання інформації від 21.12.2024, на який листом №150-17/99739-24 від 27.12.2024 йому надана, на його думку, неповна інформація.

У запиті ОСОБА_1 від 21.12.2024 до НАЗК позивач просив надати йому інформацію про те, чому до Єдиного порталу повідомлень викривачів уповноваженою особою НАЗК не внесено та не присвоєний унікальний ідентифікатор повідомлення, тобто приховане від обліку, його повідомлення про вчинення корупційного правопорушення, передбаченого ст.172-6 КУпАП, депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 за фактом подання завідомо недостовірних відомостей у декларації щодо наявності у власності чоловіка ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим №:04:000:1418, площею 1,0460 га (угіддя - рілля); внести до Єдиного порталу повідомлень викривачів та присвоїти унікальний ідентифікатор повідомлення, його повідомлення про вчинення корупційного правопорушення, передбаченого ст.172-6 КУпАП, депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 за фактом подання завідомо недостовірних відомостей у декларації щодо наявності у власності чоловіка ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим №:04:000:1418, площею 1,0460 га (угіддя - рілля).

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів направлення позивачем повідомлення про вчинення депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.172-6 КУпАП та доказів отримання цього повідомлення НАЗК.

У спірних правовідносинах колегією суддів встановлено виключно факт отримання НАЗК повідомлення ОСОБА_1 від 14.12.2024 про вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.172-6 КУпАП.

Колегія суддів зазначає, що запит ОСОБА_1 від 21.12.2024 за своєю правовою суттю та змістом у розумінні ст.3 Закону №393/96-ВР є саме скаргою заявника на бездіяльність працівників НАЗК, які, за його твердженням, після отримання його повідомлення від 14.12.2024 про вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.1726 КУпАП, не забезпечили реєстрації цього повідомлення в Єдиному реєстрі повідомлень викривачів на не сповістили його у порядку Закону №1700-VII про результати розгляду цього повідомлення.

Поширення на правові відносини з приводу розгляду НАЗК запиту на отримання інформації ОСОБА_1 від 21.12.2024 норм Закону №2939-VI є неможливим, виходячи з наступного.

По-перше, відповідач не отримував, не реєстрував, не розглядав та не приймав рішення з приводу повідомлення позивача про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.172-6 КУпАП, тобто не створював жодної публічної інформації з цього приводу, та, відповідно, не сповіщав позивача про результати його розгляду.

Доказів зворотного матеріали справи не містять.

По-друге, проаналізувавши зміст запитуваної позивачем інформації, колегією суддів встановлено, що вона не відповідає вимогам Закону №2939-VI , оскільки стосується окремих повноважень стосовно перевірки інформації, що міститься у зверненнях фізичних або юридичних осіб щодо причетності працівників НАЗК до вчинення правопорушень, у зв`язку з чим відповідач листом від 27.12.2024 №150-17/99739-24 повідомив ОСОБА_1 , що цей запит буде розглянутий в порядку Закону України «Про звернення громадян». В подальшому відповідачем листом від 15.01.2025 №150-17/3556-25 ОСОБА_1 було надано відповідь на запитувану ним інформацію в порядку Закону №393/96-ВР.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 листом від 27.12.2025 № 150-17/99739-2 не було відмовлено у наданні запитуваної інформації, а лише повідомлено, що поданий ним запит буде розглянутий в порядку Закону України «Про звернення громадян». При цьому у листі Національного агентства змістовно обґрунтовано підставу для прийняття такого рішення.

Окрім того, як вже зазначалося вище, запит ОСОБА_1 (вх.№1393/0/ЗПІ-24 від 23.12.2024) був по суті розглянутий Національним агентством та листом від 15.01.2025 № 150-17/3556-25 на нього надано відповідь в порядку Закону України «Про звернення громадян», відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в спірних правовідносинах відповідач діяв в межах чинного законодавства України, а тому твердження позивача про порушення Національним агентством вимог Закону № 2939-VI є безпідставними та необґрунтованими.

З приводу факту протиправної бездіяльності відповідача колегія суддів зазначає наступне.

За змістом правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №464/5990/16-а, від 08.09.2022 у справі №9901/276/19 протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах за складеним ОСОБА_1 запитом на отримання інформації від 21.12.2024 відповідач не мав обов`язку з надання відповіді в порядку Закону №2939-VI, а відтак, об`єктивно не міг вчинити протиправну бездіяльність, оскільки відповідач не отримував від ОСОБА_1 жодного повідомлення про вчинення депутатом Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.172-6 КУпАП та, відповідно був позбавлений можливості реєстрації, розгляду цього повідомлення та сповіщення позивача про результати такого розгляду.

Разом з тим, відповідь на запит ОСОБА_1 від 21.12.2024 була надана відповідачем в порядку, передбаченому законом, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням вимог статей 2, 5, 9 КАС України, колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі , яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Повідомлені ОСОБА_1 у позовній заяві та апеляційній скарзі обставини не вказують на порушення його прав, сама по собі не згода позивача з наданими йому відповідями відповідача на його запит, не може бути самостійною підставою для звернення до суду та задоволення позову, а тому суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про залишення без задоволення позову.

Колегія суддів зауважує, що у спірних правовідносинах позивач не довів ту бездіяльність відповідача, про яку стверджував, та її протиправність.

Посилання апелянта на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.02.2019 у справі №911/792/18 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки предмет, підстава позовів, склад учасників справ у справах №911/792/18, та у справі, що розглядається,-різні, а тому є нерелевантними до справи, що розглядається, та не підлягають застосуванню.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2025 по справі №520/35714/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич