Справа № 160/31485/24
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 червня 2025 року м. Дніпросправа № 160/31485/24
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Коршуна А.О. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2025р. у справі № 160/31485/24
за позовом:ОСОБА_1
до: третя особа: про:1. Пенсійного фонду України 2. Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області визнання протиправними дій та бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

26.11.2024р. ОСОБА_1 за допомогою засобів системи «Електронний суд» звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Пенсійного фонду України (далі ПФУ), Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі ГУ ПФУ в Тернопільській області) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, судом першої інстанції позов зареєстровано 27.11.2024р. /а.с. 1-2/.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.11.2024р. позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви /а.с. 21/.

У межах наданого вищезазначеною ухвалою суду строку позивачем недоліки позовної заяви було усунуто /а.с. 26-29/ і ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду 11.12.2024р. за вищезазначеним адміністративним позовом відкрито провадження у справі №160/31485/24 та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) / а.с. 32-33/.

Позивач, посилаючись в уточненому адміністративному позові / а.с. 26-29/ на те, що відповідач безпідставно відмовив їй у призначенні пенсії за віком, не зарахувавши стаж роботи за періоди роботи на території республіки Естонії з 01.04.1989 року по 15.07.1991 року, з 07.08.1991 року по 25.05.1993 року та періоди роботи на території російської федерації з 05.09.1996 року по 07.07.1997 року, з 19.11.1998 року по 09.07.2004 року, тому просила: - визнати дії та бездіяльність Пенсійного Фонду України, - визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області № 30 від 30.09.2024р. про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та не зарахуванні періодів роботи в республіці Естонія і періодів роботи в російській федерації; - зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.09.2024р. щодо призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 її роботи на території російської федерації з 05.09.1996 року по 07.07.1997 року, з 19.11.1998 року по 09.07.2004 року, періоди роботи на території республіки Естонії з 01.04.1989 року до 15.07.1991 року, з 07.08.1991 року до 25.05.1993 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2025р. у справі №160/31485/24 позовні вимоги задоволені частково; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області №30 від 30.09.2024р., про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-ІV; зобов`язано ГУ ПФУ в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: на території республіки Естонії з 01.04.1989 року по 15.07.1991 року, з 07.08.1991 року по 25.05.1993 року та періоди роботи на території російської федерації з 05.09.1996 року по 07.07.1997 року, з 19.11.1998 року по 09.07.2004 року згідно записів трудової книжки серія НОМЕР_1 від 25.08.1983р.; зобов`язано ГУ ПФУ в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.09.2024р. про призначення пенсії за віком на підставі статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням правової оцінки обставинам та висновків суду у даній справі; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено /а.с. 99-103/.

Відповідач ГУ ПФУ в Тернопільській області, не погодившись з вищезазначеним рішенням суду, 03.03.2025р. за допомогою засобів поштового зв`язку подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу, яка зареєстрована судом 11.03.2025р.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.03.2025р. у справі №160/31485/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Тернопільській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2025р. у справі №160/31485/24 та з метою забезпечення апеляційного розгляду вищезазначеної апеляційної скарги з суду першої інстанції витребувано матеріали адміністративної справи №160/31485/24.

15.03.2025р. до суду апеляційної інстанції через систему «Електронний суд» надійшов письмовий відзив позивача на апеляційну скаргу, зареєстрований судом 17.03.2025.

Матеріали адміністративної справи №160/31485/24 надійшли до суду апеляційної інстанції 28.03.2025р.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 02.04.2025р. справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 27.05.2025р., про що судом апеляційної інстанції у встановлений чинним процесуальним законодавством спосіб та порядок було повідомлено учасників справи.

Відповідач ГУ ПФУ в Тернопільській області, посилаючись у апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття ним рішення у справі з порушенням норм чинного законодавства, просив скасувати рішення суду першої інстанції від 17.02.2025р. в частині задоволених позовних вимог та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Позивач, у письмовому відзиві та додаткових поясненнях на апеляційну скаргу, заперечувала проти доводів апеляційної скарги та посилаючись на те, що судом першої інстанції у цій справі ухвалено правильне рішення без порушень норм чинного законодавства, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції від 17.02.2025р. у цій справі залишити без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи, як судом першої інстанції так і апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 , позивач у справі, 23.09.2024р. завернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка за правилами екстериторіальності була передано для розгляду до ГУ ПФУ в Тернопільській області, яким 30.09.2024р. прийнято рішення №30 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

З наданої суду ксерокопії вищезазначеного рішення / а.с. 3/ вбачається, що страховий стаж позивача становить 13 років 01 місяць 21 день, при цьому, до страхового стажу не зараховано: - період роботи в Естонії з 01.04.1989 року по 15.07.1991 року та військової служби з 07.08.1991 року по 25.05.1993 року, оскільки відсутній формуляр-зв`язку щодо підтвердження стажу роботи на її території; - періоди військової служби у російській федерації з 05.09.1996 року по 07.07.1997 року та з 19.11.1998 року по 09.07.2004 року, оскільки з 01 січня 2023р. російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян в державах, які входили до складу колишнього Союзу РСР у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.

Саме вищезазначене рішення відповідача обумовило звернення позивача до суду із цим позовом за захистом свого порушеного права.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року (далі Закон №1058-IV).

Згідно із ст. 62 Закону № 1058-IV, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно із ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» № 637 від 12 серпня 1993 року (далі - Порядок №637), яким також визначено основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Як вбачається з наданої суду ксерокопії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 25.08.1983р. /а.с. 10-14/, позивач у спірні періоди працювала:

- з 01.04.1989 року по 15.07.1991 року на посаді няні та вихователя в дитячому садку м. Десво;

- з 07.08.1991 року по 25.05.1993 року, як зазначено в оскаржуваному рішенні - військова служба;

- з 05.09.1996 року по 07.07.1997 року прийнята на посаду (мовою оригіналу) делопроизводителя служби, Войсковая часть 08243;

- з 19.11.1998 року по 09.07.2004 року прийнята на посаду (мовою оригіналу) делопроизводителя 3-го разряда, Войсковая часть 30183.

Отже у вищезазначені періоди трудова діяльність позивача проходила на території Естонії та російської федерації, при цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду цієї справи судом відповідачем не зазначалось про наявність зауважень щодо правильності оформлення записів у трудовій книжці позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

З матеріалів справи вбачається, що станом на дату звернення до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії (23.09.2024р.) позивач досягла 60-річного віку, необхідного для призначення пенсії, у зв`язку з чим звернулася до відповідача із відповідною заявою, додавши до неї необхідні документи.

Нормативно-правовим актом, який регулював надання трудових і соціальних пенсій всім непрацездатним громадянам України, до набрання чинності Законом № 1058-IV, є Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII).

Відповідно до ст. 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Аналіз вищенаведених норм дає можливість зробити висновок про те, що з 01.01.2004р законодавцем запроваджено поняття «страховий стаж», для отримання якого обов`язковою умовою є сплата страхових внесків; трудовий стаж, набутий до 01.01.2004р., прирівнюється до страхового.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Розділом ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. № 22-1 (далі - Порядок № 22-1) визначено перелік документів, необхідних для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший.

Положеннями пп. 2 п. 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу).

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Судом під час розгляду цієї справи встановлено, що відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи в Естонії з 01.04.1989 року по 15.07.1991 року та військової служби з 07.08.1991 року по 25.05.1993 року, ГУ ПФУ в Тернопільській області виходило з того, що відсутній формуляр-зв`язку щодо підтвердження стажу роботи на її території.

Колегія суддів звертає увагу, що при визначені права на пенсійне забезпечення суд відповідно до частин першої, другої статті 4 Закону №1058-IV, вправі застосовувати міжнародні договори з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД.

Так, відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Колегією суддів враховано, що Естонська Республіка не є учасником аналізованої Угоди.

Разом з тим, оскільки Естонська РСР в той час, входила в склад СРСР, а відповідно до ч. 2 ст. 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., Україна взяла на себе зобов`язання зараховувати в страховий стаж, що дає право на пенсію, трудовий стаж набутий на території колишнього СРСР.

Приймаючи до уваги вищенаведене та враховуючи, що Естонія проголосила свою незалежність та вийшла з СРСР з 20.08.1991р. з урахуванням положень ч.2 ст.6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., Україна визнає стаж набутий громадянами України на території Естонії саме до цієї дати - до 20.08.1991р..

Крім цього відповідно до ч. 2 ст. 6 Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення, яка ратифіковано Законом України № 3990-VI ( 3990-17 ) від 02.11.2011р., якщо право на пенсію виникає в результаті підсумовування страхового стажу, то при призначенні пенсії враховується страховий стаж, набутий відповідно до законодавства кожної із Сторін, за умови, що інша Сторона не виплачує пенсію за той самий страховий стаж. Кожна із Сторін нараховує і виплачує пенсію на підставі фактичного страхового стажу, набутого на її території, якщо цією Угодою не передбачено інше.

При цьому необхідно враховувати що на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії - 23.09.2024р., прийняття відповідачем оскаржуємого рішення 30.09.2024р., та розгляду справи судом першої інстанції був відсутній затверджений Кабінетом Міністрів України порядок підтвердження та зарахування періодів роботи особи в іншій державі до страхового стажу (стажу роботи) для визначення права на призначення пенсії за віком та порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу, і такі нормативно-правові акти були затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 16.05.2025р..

З огляду на вищенаведене колегія суддів з урахуванням наявної трудової книжки позивача, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, вважає доводи відповідача про відсутність правових підстав для зарахування до страхового стажу позивача періодів її роботи в Естонії з 01.04.1989 року по 15.07.1991 року та військової служби з 07.08.1991 року по 25.05.1993 року безпідставними.

Також, судом першої інстанції встановлено, що відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів військової служби у російській федерації з 05.09.1996 року по 07.07.1997 року та з 19.11.1998 року по 09.07.2004 року, ГУ ПФУ в Тернопільській області виходило з того, що з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян в державах, які входили до складу колишнього Союзу РСР у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно із абз. 2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993р., трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Частиною 2 ст. 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15.04.1994р., підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019 у справі №676/6166/16-а, від 16.04.2020 у справі №555/2250/16-а, від 20.07.2020 у справі № 174/421/17(2-а/174/64/2017) та від 29.03.2023 у справі № 360/4129/20.

Єдиною підставою для не зарахування вказаних періодів до стажу є той факт, що позивач у вказані періоди працював на підприємствах, розташованих на території російської федерації.

Рішенням Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав від 26.03.2008 №01- 1/2-07 визначено, що норма п.3 ст.6 Угоди встановлює правило, згідно з яким розмір пенсії визначається із заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу, і застосовується при первинному призначенні пенсії в державах учасницях Угоди. Конкретні періоди роботи для визначення середнього заробітку (доходу) при призначенні пенсії передбачаються пенсійним законодавством кожної держави-учасниці цієї Угоди.

Таким чином, під час вирішення питання про наявність у позивача права на пенсію відповідачем повинен був бути врахований трудовий стаж та заробітну плату, набуті ним на території будь-якої з держав - учасниць Угоди, в тому числі на території російської федерації.

01.12.2022р. Верховна Рада України прийняла Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон №2783-IX), який набрав чинності 23.12.2022р. і яким зупинено у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладеної від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифікованої Законом України від 10.11.1994р. № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993, вчиненого від імені України у м. Москві 28.03.1997р., ратифікованого Законом України від 03.03.1998р. № 140/98-ВР.

29.11.2022р. Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі - Постанова №1328), яка набрала чинності 02.12.2022р., якою постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992р. у м. Москві.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України від 13.06.2017р. у справі №П/800/490/15 як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Крім того, Указ Президента України від 24.02.2022р. № 64/2022 не містить підстав і положень, що керують зарахування стажу і призначення пенсії і станом на теперішній час відсутній будь який законодавчий акт, який передбачає відмову в зарахування стажу набутого на території російської федерації в період дії угоди від 13.03.1992 року.

Отже з урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок про наявність у позивача права на зарахування до стразового стажу періодів роботи за трудовою книжкою серія НОМЕР_1 від 25.08.1983р. : - на території республіки Естонії з 01.04.1989 року по 15.07.1991 року, з 07.08.1991 року по 25.05.1993 року ; - на території російської федерації з 05.09.1996 року по 07.07.1997 року з 19.11.1998 року по 09.07.2004 року.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, про те, що рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 30.09.2024р. № 30 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, і з метою захисту та відновлення порушеного права позивача суд першої інстанції обгрунтовано зобов`язав ГУ ПФУ в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи: - на території республіки Естонії з 01.04.1989 року по 15.07.1991 року, з 07.08.1991 року по 25.05.1993 року; - на території Російської Федерації з 05.09.1996 року по 07.07.1997 року, з 19.11.1998 року по 09.07.2004 року, згідно записів трудової книжки серія НОМЕР_1 від 25.08.1983 року.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано, з огляду на те, що обрахунок наявного періоду стажу, що дає право на призначення пенсії за віком належить до компетенції органів пенсійного фонду, зробив висновок що у даному випадку відновлення порушеного права позивача повинно відбуватись шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.09.2024р. року щодо призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки обставин та висновків суду, які викладені у рішенні.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання дій та бездіяльності Пенсійного Фонду України протиправними, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для їх задоволення з огляду на те, що вказаний орган не розглядав заяву позивача про призначення пенсії за віком на підставі статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, та постановив правильне рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи, і оскільки під час апеляційного розгляду справи не було встановлено будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б потягли за собою наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, вважає необхідним рішення суду першої інстанції від 17.02.2025р. в оскаржуваній частині у цій справі залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскільки доводи, які викладені у апеляційній скарзі, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2025р. у справі №160/31485/24 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст. 329, 331 КАС України.

Постанову виготовлено та підписано 23.06.2025р.

Головуючий - суддя А.О. Коршун

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов