Справа № 380/12358/24
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2025-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 червня 2025 року

м. Київ

справа № 380/12358/24

адміністративне провадження № К/990/25560/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Блажівської Н.Є., перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мобіжук» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мобіжук» звернулось до суду з адміністративним позовом, в якому просило визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 15 лютого 2024 року: № 5745/13-01-07-09 на суму 626 037,08 грн; № 5746/13-01-07-09 на суму 186 436,56 грн; № 5747/13-01-07-09 на суму 269 561,68 грн; № 5760/13-01-07-09 від 15 лютого 2024 року на суму 131 410,98 грн; № 5742/13-01-07-09 на суму 9 661 261,36 грн; № 5752/13-01-07-09 на суму 192 376,15 грн; № 5761/13-01-07-09 на суму 164 109,02 грн; № 5749/13-01-07-09 на суму 175 055,00 грн; № 5712/13-01-07-09 на суму 786 024,78 грн; № 5736/13-01-07-09 на суму 608 157,45 грн; № 5738/13-01-07-09 на суму 778 982,55 грн; № 5734/13-01-07-09 на суму 642 495,56 грн; № 5755/13-01-07-09 на суму 200 039,40 грн; № 5758/13-01-07-09 на суму 241 632,00 грн; №5739/13-01-07-09 на суму 398 256,34 грн та від 22 лютого 2024 року № 6499/13-01-07-09 на суму 1 686 186,38 грн; від 26 лютого 2024 року№ 6826/13-01-07-09 на суму 217 246,50 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2025 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними і скасовано податкові повідомлення рішення від 15 лютого 2024 року № 5747/13-01-07-09 на суму 269 561,68 грн; №5760/13-01-07-09 на суму 131 410,98 грн; № 5742/13-01-07-09 на суму 9 661 261,36 грн; №5752/13-01-07-09 на суму 190 477,15 грн; № 5761/13-01-07-09 на суму 164 109,02 грн; № 5749/13-01-07-09 на суму 175 055,00 грн; № 5712/13-01-07-09 на суму 786 024,78 грн; № 5736/13-01-07-09 на суму 608 157,45 грн; №5738/13-01-07-09 на суму 778 982,55 грн; № 5734/13-01-07-09 на суму 642 495,56 грн; № 5755/13-01-07-09 на суму 200 039,40 грн; № 5758/13-01-07-09 на суму 240 932,92 грн; № 5739/13-01-07-09 на суму 398 256,34 грн; від 22 лютого 2024 року №6499/13-01-07-09 на суму 1 686 186,38 грн; від 26 лютого 2024 року № 6826/13-01-07-09 на суму 217 246,50 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

До Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2025 року, у якій скаржник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Мобіжук» відмовити у повному обсязі.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за цією касаційною скаргою суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Якщо касаційна скарга подається на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень пункту 61.1 статті 61, статті 62, статті 71, статті 74, статті 83 Податкового кодексу України, пунктів 1,2,3,4,7 розділу 2 Порядку функціонування Системи обліку даних реєстраторів розрахункових операцій затверджений наказом Міністерства фінансів України від 5 серпня 2020 року №477 пункту 2 статті 3 Закону №265, пункту 2 розділу 2, пункту 3 розділу 1 Положення про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 без врахування висновку щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 16 січня 2025 року у справі №240/24491/23.

Проте у справі №240/24491/23 спірні правовідносини стосувались видачі позивачем розрахункових документів, в яких відсутні обов`язкові реквізити про цифрове значення штрихового коду марки акцизного податку на алкогольні напої, а у справі, у якій подана касаційна скарга, у спірних правовідносинах контролюючим органом до позивача застосовані штрафні санкції за невидачу відповідного розрахункового документа встановленої форми та змісту, оскільки в розрахункових документах був відсутній обов`язковий реквізит індивідуальний номер платника ПДВ. З огляду на викладене, такі правовідносини не є подібними.

Також скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення пункту 2 статті 3 Закону України від 6 липня 1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» пункту 2 розділу 2, пункту 3 розділу 1 Положення про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів №13 без врахування правового висновку щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 2 лютого 2023 року у справі №500/6845/21, однак подальше обґрунтування касаційної скарги не дає можливості встановити взаємозв`язок наведених доводів позивача до зазначеної підстави.

Водночас у справі №500/6845/21 спірні правовідносини стосувались невідображення у фіскальних чеках обов`язкових реквізитів, а саме: літерного позначення, розміру ставки акцизного податку, загальної суми акцизного податку за всіма зазначеними в чеку товарами, а у справі, у якій подана касаційна скарга, у спірних правовідносинах контролюючим органом до позивача застосовані штрафні санкції за невидачу відповідного розрахункового документа встановленої форми та змісту, оскільки в розрахункових документах був відсутній обов`язковий реквізит індивідуальний номер платника ПДВ. З огляду на викладене, такі правовідносини не є подібними.

Правова позиція у перелічених постановах Верховного Суду пов`язана з критеріями оцінки доказів та висновками, здійсненими за результатами їх дослідження.

Наведені скаржником постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин справ, установлених судами, тому посилання скаржника на те, що судові рішення у цій справі ухвалені без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, є безпідставними.

Суд звертає увагу на те, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду. Скаржник повинен зазначити висновок щодо застосування якої норми права в ній викладено, а також обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги також встановлено, що у ній міститься посилання на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, посилаючись на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає про наявність підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 353 цього Кодексу. Скаржник зазначає, що суд не дослідив зібрані у справі докази.

Посилаючись на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник вказує зокрема, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права - частину першу, частину другу статті 73, статтю 74, частину першу, частину третю статті 242 КАС України - судами не в повній мірі встановлені фактичні обставини справи, внаслідок не дослідження зібраних у справі доказів, що вплинуло на обґрунтованість судового рішення.

Так, пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

Тобто, при посиланні на пункт 1 частини другої статті 353 КАС України (посилання на недослідження обставин справи) скаржником мають бути обґрунтовані заявлені підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а наслідком касаційного розгляду має бути направлення справи на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга не містить обґрунтовані підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, скаржник конкретно не зазначає, які саме докази, які наявні в матеріалах справи, залишилися не дослідженими та яку саме обставину такі докази підтверджують. Доводи про надання неправильної оцінки наявним у матеріалах справах доказам не є тотожним недослідженню таких доказів, неповному з`ясуванню судом обставин та/або встановленню судом обставин на підставі недопустимого доказу. Водночас обставиною в розумінні КАС України є фактичні дані (певний матеріально-правовий факт), а не правова оцінка суду встановленому факту.

Зазначивши пункт 4 частини другої статті 353 КАС України, скаржник не наводить жодних доводів, що судами першої та апеляційної інстанцій при прийнятті спірних рішень було досліджено зібрані у справі докази та встановлено обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Поряд з цим, суд касаційної інстанції зазначає, що доводи про не встановлення судами істотних обставин справи або не дослідження доказів у справі є прийнятними за умови обґрунтованості заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу. До того ж, обставиною в розумінні КАС України є фактичні дані (певний матеріально-правовий факт), а не правова оцінка суду встановленому факту.

Надання неправильної оцінки наявному у матеріалах справах доказу не є тотожним встановленню судом обставин на підставі недопустимого доказу. Недопустимим доказом в розумінні статті 74 КАС України є доказ, одержаний з порушенням закону.

Водночас у касаційній скарзі Головним управлінням ДПС у Львівській області наведено доводи про помилковість оскаржуваних судових рішень, однак такі доводи наведені безвідносно до підстав касаційного оскарження, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Отже, перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Крім того, касаційна скарга в даній справі відповідачем вже подавалась, проте ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2025 року її повернуто як таку, що не містила підстав касаційного оскарження.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, слід зазначити, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини восьмої статті 169 КАС України, відповідно до якої скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.

Однак, звертаючись повторно з касаційною скаргою, скаржник так і не виправив недоліків, які стали підставою для повернення попередньої касаційної скарги, що свідчить про формальне ставлення скаржника до оформлення касаційної скарги та ігнорування ним роз`яснень, наданих Верховним Судом.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню як така, що не містить підстав оскарження судових рішень в касаційному порядку

Приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України в частині належного викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями.

Одночасно суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мобіжук» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Є. Блажівська