Справа № 640/28945/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2025-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Кузьмишиної О.М.

Ключковича В.Ю.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - ОСОБА_2 про скасування постанов, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - ОСОБА_2 , в якому просив скасувати:

- постанову про стягнення виконавчого збору від 15.09.2020 ВП НОМЕР_1;

- постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.09.2020 ВП НОМЕР_2;

- постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно від 16.09.2020 ВП № НОМЕР_2;

- постанову про накладення арешту на грошові кошти боржника від 16.09.2020 ВП № НОМЕР_2;

- постанову про стягнення виконавчого збору від 26.10.2020 ВП НОМЕР_4;

- постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.11.2020 ВП НОМЕР_3.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що після спливу строку для добровільного виконання рішення майнового характеру, державним виконавцем постанова про стягнення виконавчого збору винесена не була. Апелянт вважає, що при стягненні виконавчого збору, відповідно до частини 3 статті 40 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Також, апелянт зазначає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. Разом з тим, апелянт стверджує, що державний виконавець не проводив будь-які виконавчі дії щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом № 2-3545/11 (03.02.2012 року) та виконавчим листом № 2-3541/11 (08.02.2012 року), виданими Святошинським районним судом міста Києва. З огляду на викладене, апелянт вважає, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в оскаржуваних ним постановах від 15.09.2020 року - ВП НОМЕР_1, та від 26.10.2020 року - ВП НОМЕР_2, а отже, такі постанови не відповідають вимогам статті 27 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII та підлягають скасуванню.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.06.2011 у справі № 2-3545/11 за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 (боржник), ОСОБА_2 (поручитель), стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №00524/RК від 29.07.2008, а саме 201 494, 47 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.03.2011 становить 1 601 417,59 грн - кредитну заборгованість та заборгованість по відсоткам, 52 269,39 грн - заборгованість по пені та штрафу, на загальну суму по договору 1 653 686,98 грн, судові витрати по справі в сумі 1 820,00 грн, а всього 1 655 406,98 грн (а.с.9-10).

З метою здійснення примусового виконання вказаного рішення суду, Святошинським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №2-3545/11 від 03.02.2012 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно боргу у сумі 1 655 406,98 грн.

25 липня 2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_1. Зазначена постанова винесена на підставі Закону України "Про виконавче провадження". Пунктом 2 постанови про відкриття виконавчого провадження від 25.07.2026 у ВП НОМЕР_1 надано боржнику самостійно виконати рішення з моменту винесення постанови в семиденний термін.

Згідно з даними Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - АСВП), після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 25.07.2012 ВП НОМЕР_1, державним виконавцем вживалися заходи щодо виконання виконавчого листа та в матеріалах виконавчого провадження містяться такі постанови державного виконавця про вчинені ним виконавчі дії, а саме: 15.10.2012 винесено постанову про розшук майна боржника, 11.01.2013 винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження, 09.01.2020 винесено постанову про передачу виконавчого документа/провадження, 09.01.2020 винесено постанову про прийняття до виконання ВП.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.07.2011 у справі № 2-3541/11 за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 674 834,41 грн кредитної заборгованості, судовий збір у розмірі 1 700,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120,00 грн. Всього 1 676 654,41 грн.

З метою здійснення примусового виконання вказаного рішення суду, Святошинським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2-3541/11 від 08.02.2012 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно суми боргу у розмірі 1 674 834,41 грн.

22 серпня 2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_4. Зазначена постанова винесена на підставі Закону України "Про виконавче провадження". Пунктом 2 постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.08.2012 у ВП НОМЕР_4 надано боржнику самостійно виконати рішення з моменту винесення постанови в семиденний термін.

Відповідно до даних АСВП, після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.08.2012 у ВП НОМЕР_4, державним виконавцем вживалися заходи щодо виконання виконавчого листа та в матеріалах виконавчого провадження містяться такі постанови державного виконавця про вчинені ним виконавчі дії, а саме: 11.01.2013 винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження, 24.01.2017 винесено постанову про арешт майна боржника, 24.01.2017 винесено постанову про розшук майна боржника, 15.08.2017 винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, 18.10.2017 винесено постанову про припинення розшуку майна боржника, 18.10.2017 винесено постанову про арешт майна боржник, 18.10.2017 винесено постанову про скасування документу, 18.10.2017 винесено постанову про арешт майна боржника, 17.12.2019 винесено постанову про арешт коштів боржника, 09.01.2020 винесено постанову про передачу виконавчого документа/провадження, 09.01.2020 винесено постанову про прийняття до виконання ВП.

Відповідно до відомостей довідки № 00524/RK від 31.08.2020 та довідки №0130 від 09.07.2020, виданих стягувачем ПАТ «МТБ БАНК» (ПАТ «МАРФІН БАНК» змінив найменування на ПАТ «МТБ БАНК»), зобов`язання по кредитних договорах №00524/RK від 29.07.2008 та №00525/RK від 06.08.2008 боржниками ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) виконано у повному обсязі.

У зв`язку із надходженням заяв стягувача про повернення вищевказаних виконавчих документів, державним головним державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ковтуном В.В. винесено постанови від 15.09.2020 (ВП НОМЕР_1) та від 26.10.2020 (ВП НОМЕР_4) про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат на проведення виконавчих дій та постанови про повернення виконавчих документів стягувачу на підставі пункту першого частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

В подальшому, постанову про стягнення виконавчого збору № НОМЕР_1 від 15.09.2020 передано до виконання, державним виконавцем 16.09.2020 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 про її примусове виконання, а постанову про стягнення виконавчого збору № НОМЕР_4 від 26.10.2020 передано до виконання і така виконується відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.11.2020 № НОМЕР_3.

В межах виконавчого провадження НОМЕР_2 державним виконавцем також були винесені дві постанови від 16.09.2020 про арешт майна боржника та арешт грошових коштів на рахунках боржника.

Згідно з даними АСВП, 27 грудня 2022 року у виконавчих провадженнях НОМЕР_2 та НОМЕР_3 винесено постанови про повернення виконавчого документа у зв`язку з відсутністю у боржника майна на підставі пункту другого частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись із постановами про стягнення виконавчого збору, про відкриття виконавчого провадження, про накладення арешту, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ).

Статтею 1 вищевказаного Закону передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно статті 10 Закону № 1404-VІІІ, заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 1404-VІІІ, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VІІІ, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

В силу вимог частини 5 статті 23 Закону № 1404-VІІІ, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 липня 2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_1 щодо виконання виконавчого листа Святошинського районного суд м. Києва №2-3545/11 від 03.02.2012 про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно боргу у сумі 1 655 406,98 грн.

Також, 22 серпня 2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_4 щодо виконання виконавчого листа Святошинського районного суд м. Києва видано № 2-3541/11 від 08.02.2012 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно суми боргу у розмірі 1 674 834,41 грн.

Так, на момент відкриття виконавчих проваджень НОМЕР_1 та НОМЕР_4 був чинним Закон України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV; чинний на дату відкриття виконавчого провадження).Відповідно до частини другої статті 25 Закону № 606-XIV, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно норм ч. 2 ст. 25 Закону № 606-XIV, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно частин 1,3 статті 27 Закону № 606-XIV, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Частиною 1 статті 28 Закону №606-XIV передбачено, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Положеннями частини 3 статті 28 Закону № 606-XIV закріплено, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.

Згідно пункту 7 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VIII, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Отже, враховуючи «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VІІІ, приписи попереднього Закону № 606-ХІV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону № 606-ХІV. Кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

В подальшому, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" № 2475-VIII від 03.07.2018, який набрав чинності 28.08.2018, у частині другій статті 27 Закону №1404-VIII слова "фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом" замінено словами "підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів".

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що після 28.08.2018 розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

При цьому, спірні правовідносини зводяться до питання щодо правомірності винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні НОМЕР_1 та НОМЕР_4, яке відкрито на час дії Закону № 606-XIV.

Матеріали справи свідчать, що оскаржувані постанови про стягнення виконавчого збору від 15.09.2020 ВП НОМЕР_1 та від 26.10.2020 ВП НОМЕР_4 винесено, у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу за його заявою, відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII.

Разом з тим, апелянт зазначає, що після спливу строку для добровільного виконання рішення майнового характеру, державним виконавцем постанова про стягнення виконавчого збору винесена не була.

Колегія суддів вважає вищевказані доводи апелянта необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, невинесення державним виконавцем постанов про стягнення виконавчого збору після закінчення семиденного строку на добровільне виконання за Законом №606-XIV зумовило необхідність прийняття таких постанов в 2020 році за Законом №1404-VIII (у редакції, чинній на момент вчинення такої виконавчої дії).

В силу вимог частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу наведених правових норм Закону № 1404-VІІІ, що регулює питання виконавчого збору вбачається, що цим Законом по суті визначений можливий порядок вирішення цього питання державним виконавцем, що залежить від тих чи інших умов.

У першому випадку, зміст положень статей 26, 27 Закону № 1404-VIII свідчить, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

В іншому випадку, таке питання вирішується в порядку встановленому частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ, а саме, постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить за умови повернення виконавчого документа або закінчення виконавчого провадження у відповідних випадках.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 22 січня 2025 року у справі №580/11774/23.

Таким чином, оскаржувані постанови про стягнення виконавчого збору від 15.09.2020 ВП НОМЕР_1 та від 26.10.2020 ВП НОМЕР_4 винесено після повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, що узгоджується з приписами частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII.

Також, помилковими є доводи апелянта про те, що при стягненні виконавчого збору, відповідно до частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII, без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду, оскільки, такі доводи гуртуються на аналізі положень Закону № 1404-VIII до внесення змін Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII.

Стверджуючи про протиправність оскаржуваних постанов про стягнення виконавчого збору, апелянт зазначає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, слід зазначити наступне.

При цьому, апелянт вказує, що державний виконавець не проводив будь-які виконавчі дії щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом № 2-3545/11 (03.02.2012 року) та виконавчим листом № 2-3541/11 (08.02.2012 року), виданими Святошинським районним судом міста Києва.

Колегія суддів вважає вищевказані доводи апелянта необґрунтованими, оскільки, стягнення виконавчого збору не залежить від здійснення державним виконавцем виконавчих дій в межах відповідного виконавчого провадження. Натомість, навіть за відсутності заходів з примусового виконання після завершення виконавчого провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у державного виконавця наявний обов`язок винести постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від суми стягнення за виконавчим документом.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 01 серпня 2024 року у справі № 640/11506/21 та від 25 травня 2023 року у справі № 420/1233/19.

Також, як обґрунтовано вказано судом першої інстанції, в межах виконавчих проваджень НОМЕР_1 та НОМЕР_4 державний виконавець вживав заходи щодо забезпечення виконання вказаних виконавчих документів, про що свідчать відомості АСВП про прийняття постанов про арешт майна боржника, про розшук майна боржника, про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, які передбачають, у свою чергу, надсилання запитів в органи реєстрації майнового стану та контролюючі органи для з`ясування майнового стану боржника та виявлення майна, тощо.

Крім того, судом першої інстанції правильно зазначено, що на момент відкриття виконавчого провадження (25.07.2012 та 22.08.2012), як і на момент винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору (15.09.2020 та 26.10.2020), законодавцем було передбачено обов`язок державного виконавця стягнути виконавчий збір відповідно до суми, що підлягає стягненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. В даному випадку, становище боржника не було змінено у зв`язку із прийняттям змін до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, а залишалось однаковим.

В силу вимог частини 5 статті 13 Закону №1404-VIII, порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

З огляду на викладене, доводи апелянта про порушення відповідачем строків винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 26.10.2020 ВП НОМЕР_4 є необґрунтованими, оскільки, це не є підставою для скасування такої постанови.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у справі №300/1558/20.

З приводу посилання апелянта на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, колегія суддів зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду у вказаній справі застосовано норми Закону України «Про виконавче провадження», які передбачали стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, тобто до внесення змін Законом №2475-VIII.

Такі відмінності в фактичних обставинах справи виключають можливість врахування висновків Великої Палати Верховного Суду у справі, що розглядається.

Посилання апелянта на рішення Окружного адміністративного суду міста Києві від 18 травня 2021 року №640/32838/20 та від 23 липня 2021 року у справі №640/32836/20 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, дані судові рішення, відповідно до ст. 7 КАС України, не є джерелом права, що застосовуються судом при вирішенні справ та, виходячи з норм ч. 5 ст. 242 КАС України, їх висновки не є обов`язковими для врахування.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що державним виконавцем прийнято оскаржувані постанови з дотриманням вимог Закону №1404-VІІІ, адже стягнення виконавчого збору є одним із обов`язкових заходів, які належить вчинити державному виконавцю у рамках виконавчого провадження.

Оскільки оскаржувані постанови про стягнення виконавчого збору є правомірними, а підстави позову стосовно інших постанов (про відкриття виконавчого провадження по виконанню постанови про стягнення виконавчого збору, накладення арешту на майно, накладення арешту на грошові кошти) ґрунтувалися виключно на протиправності постанов про стягнення виконавчого збору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для скасування постанов, що виносилися державним виконавцем в межах виконання постанов про стягнення виконавчого збору.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 287, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Кузьмишина О.М.

Ключкович В.Ю.