Справа № 280/9779/24
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2025-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 червня 2025 року м. Дніпросправа № 280/9779/24
(суддя Савченко А.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року у справі №160/9779/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 жовтня 2024 року звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач-1), ІНФОРМАЦІЯ_2 9далі відповідач-2) згідно з яким, просить:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , що полягають у не нарахуванні та невиплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 16.09.2024 року по день фактичної виплати (28.09.2024 року) шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з двох місячного грошового забезпечення перед звільненням.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що при його звільненні 16.09.2024 року з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача-1 середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні. Фактично остаточний розрахунок здійснено 28.09.2024 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 березня 2024 року у задоволені адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідач не перебував з відповідачами в трудових правовідносинах підстави для застосування норм статей 116,117 КЗпП України, щодо нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, до спірних правовідносин відсутні.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою позивача з висновками суду першої інстанції щодо непоширення на спірні правовідносини норм статей 116,117 КЗпП України, щодо нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та наявністю іншого погляду на спірні правовідносини.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 як такий, що призваний на військову службу під час мобілізації.

Згідно з витягом з Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій службі) від 06.05.2024 №127, солдата ОСОБА_2 , призначеного наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) №122-РС від « 07» березня 2024 року, на посаду стрільця 3 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати таким, що з « 06» травня 2024 справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою, шпк «солдат».

Згідно з витягом з Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій службі) від 16.09.2024 № 280, солдата ОСОБА_2 , стрільця 1 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по особовому складу) від « 11» вересня 2024 року № 32-РС звільненого у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за станом здоров`я за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) вважати таким, що з 16.09.2024 року справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

За змістом цього витягу встановлено, що при звільненні позивач мав право на такі виплати: щомісячна премія за особистий внесок в загальні результати служби в розмірі 535 % до посадового окладу, надбавка за особливості проходження військової служби в розмірі 65 % посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років на «16» вересня 2024 року; грошова компенсація за 18 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік; грошова компенсація за 20 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік; грошова компенсація за 25 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2024 рік; грошова компенсація за 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій; грошова допомога на оздоровлення за 2024 рік у розмірі 21 329,25 грн; одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 4% від місячного грошового забезпечення за 29 повних календарних місяців служби.

Остаточний розрахунок з позивачем, за сумами, що йому належать, здійснено 28.09.2024.

Визнання бездіяльності відповідача-1 протиправною та зобов`язання його виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні за період з 16.09.2024 по 28.09.2024 є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга вказаної статті).

Згідно з частиною третьою статті 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частини шостої статті 2 Закону № 2232-XII видами військової служби є: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Частиною чотирнадцятою статті 2 Закону № 2232-XII передбачено, що виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону № 2232-XII призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Як правильно з`ясовано судом першої інстанції та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 як такий, що призваний на військову службу під час мобілізації.

Згідно з витягом з Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій службі) від 06.05.2024 №127, солдата ОСОБА_2 , призначеного наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) №122-РС від « 07» березня 2024 року, на посаду стрільця 3 відділення охорони 1 взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати таким, що з « 06» травня 2024 справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою, шпк «солдат».

Згідно з витягом з Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій службі) від 16.09.2024 № 280, солдата ОСОБА_2 , стрільця 1 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по особовому складу) від « 11» вересня 2024 року № 32-РС звільненого у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за станом здоров`я за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) вважати таким, що з 16.09.2024 року справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Отже, вказані обставини свідчать проте, що позивач проходив службу за призовом під час мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» та не перебував в трудових відносинах з відповідачами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковою позицію позивача викладену в апеляційній скарзі щодо застосування до спірних правовідносин норм статей 116,117 КЗпП України щодо нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначені норми не регулюють спірні правовідносини, оскільки вони не є трудовими та як наслідок не підлягають застосуванню.

Крім того, суд першої інстанції, вирішуючи спірні правовідносини, обґрунтовано послався на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 28.10.2020 у справі №804/14894/15 згідно з якою: «Враховуючи те, що позивач був призваний на військову службу по мобілізації, проходження такого виду військової служби врегульовані нормами спеціального законодавства, при цьому він не перебував у трудових стосунках з Міністерством оборони України шляхом укладання контракту на проходження військової служби, Верховний Суд зазначає, що підстави застосування норм статей 116,117 КЗпП України щодо нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та його стягнення з відповідачів у визначеному позивачем розмірі ... відсутні.

Відносно доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, щодо правильності власної позиції по справі та неправильності висновків суду першої інстанції слід зазначити наступне.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

Під час розгляду справи суд першої інстанції дослідив та правильно вирішив усі основні питання віднесені на його розгляд та аргументи позивача, тому підстав для повторного вирішення цих аргументів у зв`язку з їх викладенням позивачем в апеляційній скарзі немає, а всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновки суду викладені в оскарженому рішенні.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, за необхідне апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, так як суд першої інстанції об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року у справі №160/9779/24 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 25 червня 2025 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов