Справа № 420/36050/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/36050/24

Головуючий І інстанції: Бжассо Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 17.01.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

21.12.2024р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просив суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови їй у поновленні виплати пенсії та зобов`язати поновити виплату пенсії з 25.09.2024р.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відсутність у відповідача сформованої належним чином пенсійної справи, в тому числі з документами про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю належним чином сформованої пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року (ухвалене в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Одеській області стосовно належного розгляду заяви позивача про поновлення виплати пенсії від 25.09.2024 року та прийняття рішення за результатом розгляду заяви. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області розглянути заяву позивача про поновлення виплати пенсії від 25.09.2024р. та за результатами її розгляду прийняти рішення по суті звернення (про поновлення виплати пенсії або про відмову в поновленні виплати пенсії) на підставі вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а також «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (затв. постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007р. №3-1). В іншій частині позову - відмовлено. Стягнуто з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 484,48 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 12.02.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2025р. та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

04.03.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечувала щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

12.03.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 перебувала на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримувала пенсію у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З 01.12.2018р. виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено, атестат про припинення виплати пенсії разом з пенсійною справою направлено до відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 російської федерації.

У період з 01.08.2019р. по 30.06.2021р. позивачу ГУ ДМС в Одеській області було оформлено виїзд на постійне проживання в російську федерацію.

25.09.2024р. позивач звернулася із заявою до ГУ ПФУ в Одеській області стосовно поновлення виплати пенсії призначеної у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Однак, 23.10.2024р. листом №29003-26449/К-02/8-1500/24 відповідач відмовив ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії. В листі вказано, що у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні та до його закінчення, листування з російською федерацією, в тому числі і запити пенсійних справ для виплат пенсій за новим місцем проживання, призупинено, тому взяти позивачку на пенсійний облік до ГУ ПФУ в Одеській області не має можливості. Документи, які видані на території російської федерації, виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах її компетенції за установленою формою і скріплені печаткою приймаються на території України за умови проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та, відповідно, наявності підстав для їх часткового задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, особливості призначення, перерахунку і виплати пенсій визнано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV, ч.1 ст.4 якого Закону окреслено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких була надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

При цьому, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору (ч.2 ст.4 Закону №1058-IV).

За унормуванням ст.7 «Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993р. (чинна на момент призначення позивачу пенсії), питання пенсійного забезпечення регулюються «Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» від 13.03.1992р. (з якої Україна також вийшла 29.11.2022р.) та двосторонніми угодами в цій галузі.

Статтею 1 Угоди визначено, що пенсійне забезпечення громадян держав - учасників Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Відповідно до ст.ст.3,4 Угоди від 13.03.1992р., всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за вказаною Угодою, несе держава, яка надає забезпечення. Взаємні розрахунки не здійснюються, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами. Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть встановлені законодавством держав - учасників Угоди.

За змістом ч.1 ст.6 цієї ж Угоди, призначення пенсій громадянам держав - учасників Угоди здійснюється за місцем проживання.

При переселенні пенсіонера в межах держав - учасників Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера.

Розмір пенсії переглядається у відповідності до законодавства держави - учасника Угоди за новим місцем проживання з дотриманням умов, передбачених п.3 ст.6 цієї Угоди (ст.7 Угоди від 13.03.1992р.).

Як передбачено ст.8 Угоди від 13.03.1992р., органи, які здійснюють пенсійне забезпечення в державах - учасниках Угоди, співпрацюють одне з одним в порядку, визначеному за угодою між їх центральними органами.

Системний аналіз зазначених норм чітко свідчить про те, що особа не має права на одночасне отримання пенсії в декількох державах.

Приписами ж ст.10 Закону №1058-IV закріплено те, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

У ч.1 ст.44 Закону №1058-IV передбачено, що заява щодо призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу ПФУ чи до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням ПФУ за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або ж через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Пенсія, відповідно до п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058-IV, призначається з дня звернення за пенсією, окрім випадку, коли пенсія призначається з більш раннього строку - пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Документи щодо призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або ж про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії. Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону (ч.ч.2,5 ст.45 Закону №1058-IV).

У відповідності до абз.1 п.1.5 розділу I Порядку №22-1, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів російської федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного ПФУ.

Днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами (абз.5 п.1.7 розділу I Порядку №22-1).

У силу вимог абз.1 п.2.8 розділу II Порядку №22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

При цьому, заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі (абз.2,3 п.4.1 розділу ІV Порядку №22-1).

За п.п.1,2 п.4.3 розділу ІV Порядку №22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних у відповідності до абз.2 пп.3 п.4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до ПФУ. Після надходження даних про сплату страхових внесків за останній місяць роботи, що передує місяцю подання заяви про призначення пенсії, протягом місяця проводиться перерахунок пенсії з урахуванням цього періоду з дати призначення пенсії. При цьому, якщо у разі проведення перерахунку пенсії її розмір зменшився, виплата пенсії в новому розмірі проводиться з місяця, наступного за місяцем проведення перерахунку.

За правилами абз.6 п.4.3 розділу ІV Порядку №22-1, рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив.

Рішення підписується начальником управління (іншою посадовою особою, визначеною у відповідності до наказу начальника управління щодо розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

Згідно з п.4.7 розділу ІV Порядку №22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного, а також об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач листом від 23.10.2024р. №29003-26449/К-02/8-1500/24 на звернення позивача щодо поновлення її пенсії вказав, зокрема, про те, що у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні та до його закінчення, листування з російською федерацією, в тому числі і запити пенсійних справ для виплат пенсій за новим місцем проживання, призупинено, тому взяти позивачку на пенсійний облік до ГУ ПФУ в Одеській області не має можливості.

У цьому контексті колегія суддів вважає необхідним наголосити, що не отримання пенсійної справи ОСОБА_1 за наведених підстав не є підставою для відмови у призначенні (поновленні) виплати пенсії, яка була раніше призначена їй та виплата якої була припинена з 01.12.2018р., та, враховуючи подану нею заяву від 25.09.2024р., пенсійний орган зобов`язаний повторно здійснити відповідну перевірку поданих позивачем документів та винести обґрунтоване рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Наведена позиція суду апеляційної інстанції узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.09.2021р. у справі №308/3864/17, в якій зазначено про те, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Право пенсіонера на отримання пенсії не може бути поставлене в залежність від можливості пенсійного органу підтвердити припинення виплати йому пенсії за попереднім місцем проживання.

Відсутність документів на підтвердження припинення виплати пенсії органами Пенсійного фонду російської федерації та, відповідно, неможливість отримання пенсійної справи пенсіонера, не може бути підставою для позбавлення права на пенсію в Україні.

Зазначені вище висновки цілком відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.01.2024р. у справі №320/424/23.

Також, надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що результат розгляду порушеного у зверненні питання про призначення (поновлення) пенсії, згідно з положеннями Порядку №22-1, має бути оформлений розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі рішення (розпорядження) органу, що призначає пенсію, про призначення або відмову у призначенні пенсії із зазначенням обґрунтованих причин відмови та порядку його оскарження, яке за загальним правилом має бути прийнято не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Задовольняючи (частково) позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що відповідач порушив Порядок №22-1, а саме за результатами розгляду заяви позивача не було прийнято рішення щодо здійснення або відмову у поновленні пенсії, тобто ГУ ПФУ в Одеській області не було розглянуто порушене у заяві питання по суті.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком та зазначає про наступне.

Так, Верховний Суд, вирішуючи питання правомірності не розгляду органом пенсійного фонду заяви, форма якої не відповідає тій, яка встановлена Порядком №22-1, у постанові від 27.11.2019р. у справі №748/696/17 вказав, що важливим при вирішенні спірних правовідносин є зміст зазначеної заяви, який очевидно дає змогу оцінити намір заявника. Крім того, вказав, що важливим є також долучення позивачем до заяви документів, які подаються саме при призначенні пенсії.

На цій підставі, Суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність органу пенсійного фонду та вказав, що відмовивши позивачу в розгляді його заяви по суті, відповідач допустив «надмірний формалізм», наслідком чого стало порушення прав та інтересів позивача як пенсіонера (соціальної групи населення, яка навпаки потребує особливої уваги з боку держави в частині дотримання конституційних гарантій у частині соціального захисту).

Аналогічний підхід до вирішення подібних правовідносин застосований Верховним Судом у постановах від 30.05.2018р. у справі №537/3480/17, від 27.11.2019р. у справі №748/696/17, від 26.02.2020р. у справі №541/543/17-а, від 16.12.2021р. у справі №500/1879/20 та від 09.08.2023р. у справі №520/5045/2020.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду попередньої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 23.06.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко