Справа № 420/36878/24
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2025-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/36878/24

Категорія 106000000Головуючий у суді І інстанції: Тарасишина О.М. час і місце ухвалення: 14:36, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Семенюка Г.В.,

суддів Федусика А.Г., Шляхтицького О.І.,

при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
представник позивачаРостомов Г.А. (адвокат; ордер)
представник відповідачаЗарудна А.І. (витяг; посвідчення)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу від 19.11.2024 року №1259-о та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу від 19.11.2024 року №1259-о та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що Головним управлінням ДПС в Одеській області наказом від 19.11.2024 року №1259-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », наказано припинити державну службу та звільнити 19.11.2024 року ОСОБА_1 з посади начальника управління та контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС в Одеській області, у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш, як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, згідно з ч. 2 ст. 87 Закону України «Про Державну службу». Позивач вважає його звільнення незаконним, безпідставним та протиправним, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано Наказ Головного управління ДПС в Одеській області №1259-о «Про звільнення ОСОБА_1 » від 19.11.2024 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС в Одеській області. Визнано протиправними дії Головного управління ДПС в Одеській області щодо не надання відпустки без збереження заробітної плати оформлені листом №40513/6/15-32-11-02-12 від 24.10.2024 року, №41478/6/15-32-11-02-12 від 01.11.2024 року, №42739/6/15-32-11-02-06 від 14.11.2024 року. Зобов`язано Головне управління ДПС в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відпустки без збереження заробітної плати від 21.10.2024 року (вх. №117607/6 від 22.10.2024р.), від 26.10.2024 року (вх. №120959/6 від 29.10.2024р.), від 05.11.2024 року (вх. №125400/6 від 07.11.2024р.). Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, допустивши негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС в Одеській області та стягнення грошового забезпечення за один місяць.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної податкової служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволені позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що Головне управління ДПС в Одеській області мало доступ до е-лікарняних позивача, та володіло інформацією щодо категорії медичного висновку та відповідній їй причині тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , жоден з яких не видавався строком до 10 місяців. Своєю чергою судом першої інстанцій в ході судового розгляду не встановлено, що позивач мав захворювання, у зв`язку з яким законом встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) ніж це передбачено частиною другою статті 87 Закону № 889-VІІІ. Не посилається на такі обставини і позивач серед підстав позову. Нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності створює самостійну законну підставу для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення за частиною другою статті 87 Закону № 889-VІІІ, диспозиція якої не вимагає від суб`єкта призначення пов`язувати можливість припинення державної служби такому державному службовцю із шкодою інтересам державної служби. Крім того, судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду викладені в постанові від 31.10.2018 року у справі № 815/4343/17.

ОСОБА_1 було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року винесено законно та обґрунтовано, а тому підстави для його скасування відсутні. Крім того, позивач вказує, що за табелем обліку використання робочого часу з 29 по 31 липня 2024 року ОСОБА_1 перебував на робочому місці, що дає підстави стверджувати, що з наступного за 31 липня 2024 року першого дня на лікарняному, а саме 01 серпня 2024 року по 18 листопада 2024 року 120 календарних днів не минуло.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 21.10.2024 року позивач звернувся до Головного управління ДПС в Одеській області і заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати, яка була зареєстрована 22.10.2024 року №117607/6.

24.10.2024 року Головне управління ДПС в Одеській області, поштою, направило лист, яким повідомило, що в описовій частині заяви перелічені майже усі види відпусток та не зрозуміло, який саме тип відпустки позивач бажає отримати, у зв`язку з чим повернуло заяву.

26.10.2024 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати, яка була зареєстрована 29.10.2024 року №120959/6.

01.11.2024 року засобами поштового зв`язку відповідач направив листа, яким повідомлено про результати розгляду заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану, тривалістю 30 календарних днів, з 04.11.2024 року.

Відповідач зазначив, що відповідно до чинного законодавства воєнний стан в України встановлений до 05 год. 30 хв. 10.11.2024 року та вказано, що повертає заяву від 26.10.2024 року, адже її тривалість не відповідає встановленому періоду дії воєнного стану.

В подальшому, позивач 05.11.2024 року знов звернувся до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати, яка зареєстрована 07.11.2024 року №125400/6, однак 14.11.2024 року відповідачем складено відповідь, згідно якої ГУ ДПС в Одеській області не погоджує надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період воєнного стану, тривалістю 30 календарних днів, з 18.11.2024 року.

Головним управлінням ДПС в Одеській області від 19.11.2024 року №1259-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », наказано припинити державну службу та звільнити 19.11.2024 року ОСОБА_1 з посади начальника управління та контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС в Одеській області, у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш, як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, згідно з ч. 2 ст. 87 Закону України «Про Державну службу».

Не погоджуючись з діями та наказом відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги зазначив, що з аналізу норм чинного законодавства України передбачено, що позивач, як особа з інвалідністю, має додаткові соціальні гарантії, включаючи надання додаткових відпусток, натомість відповідач не реалізував та не забезпечив відповідних прав позивача, чим порушив норми законодавства та права позивача.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях регулюються Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно ч. 2 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання. За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття податковим органом наказу від 19 листопада 2024 року № 1259-о «Про звільнення ОСОБА_1 » є нез`явлення державного службовця на службу протягом більш, як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, згідно з ч. 2 ст. 87 ЗУ «Про Державну службу».

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 19 серпня 2016 року N 12209/0/14-16/06 щодо застосування норм частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу» дні тимчасової непрацездатності слід розраховувати протягом робочого року.

Разом з тим, чинним законодавством про державну службу не визначено поняття "робочий рік".

При цьому, статею 75 Кодексу законів про працю України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Таким чином, проаналізувавши норми чинного законодавства, можна дійти висновку, що робочий рік - це період часу, який за тривалістю рівний календарному року (12 місяців), але на відміну від календарного року обчислюється для кожного державного службовця не з 1 січня, а з дати призначення державного службовця на посаду в державному органі.

Отже, дні тимчасової непрацездатності у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службі протягом більш як 150 календарних днів протягом року (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади), слід розраховувати протягом робочого року державного службовця, тобто з дати призначення державного службовця на посаду в державному органі.

Вказаний висновок відповідає роз`ясненню Національного агентства України з питань державної служби від 20.09.2017 року № 7891/13-17 «Щодо надання роз`яснень окремих положень Закону України «Про державну службу».

Отже, враховуючи вищевикладене, робочий рік ОСОБА_1 слід відраховувати з дати призначення на посаду в ГУ ДПС в Одеській області, тобто з 22 грудня календарного року.

У постановах від 31.10.2018 у справі № 815/4343/17, від 06.03.2019 у справі №815/3259/17, від 22.10.2019 у справі № 817/724/18, від 03.08.2023 у справі № 420/7234/21 та інших Верховний Суд роз`яснив порядок обрахунку календарних днів для цілей застосування норм частини другої статті 87 Закону № 889-УІІІ та указав, що календарний день - це будь який день у році, визначений числом та місяцем. Поняття календарні дні включає в себе поняття робочі дні, вихідні дні та святкові дні. Отже, при розрахунку періоду відсутності на роботі до уваги беруться всі календарні дні такої відсутності.

При цьому, наведені законодавчі приписи обумовлюють здійснення розрахунку саме зважаючи на кількість календарних днів тимчасової непрацездатності у період перебування у трудових відносинах (проходження служби), а не кількість календарних днів тимчасової непрацездатності, які припадають на робочі дні (п. 43 постанови від 31.10.2018 у справі № 815/4343/17).

Верховний Суд у постанові по справі 06 березня 2019 року по справі № 815/3259/17 зазначив, що апеляційний суд, помилково вважав, що вихідні та святкові дні не повинні бути включені до розрахункового періоду (120-ти денної) відсутності державного службовця на роботі.

Податковим органо не було враховано, що у період з 02 серпня 2024 року по 05 серпня 2024 року та 08 листопада 2024 року по 11 листопада 2024 року лікарняний не був продовжений. Тобто, у дані дати мало місце переривання строку непрацездатності. 21.10.2024 року позивач звернувся до Головного управління ДПС в Одеській області і заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати, яка була зареєстрована 22.10.2024 року №117607/6.

24.10.2024 року Головне управління ДПС в Одеській області, поштою, направило лист, яким повідомило, що в описовій частині заяви перелічені майже усі види відпусток та не зрозуміло, який саме тип відпустки позивач бажає отримати, у зв`язку з чим повернуло заяву.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що з прохальної частини заяви від 21.10.2024 року вбачається, що позивач просив надати йому відпустку без збереження заробітної плати строком 30 календарних днів, з 28 жовтня по 26 листопада 2024 року включно. Отже, прохальна частина заяви від 21.10.2024 року є чіткою та зрозумілою.

26.10.2024 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати, яка була зареєстрована 29.10.2024 року №120959/6.

01.11.2024 року засобами поштового зв`язку відповідач направив листа, яким повідомлено про результати розгляду заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану, тривалістю 30 календарних днів, з 04.11.2024 року.

Відповідач зазначив, що відповідно до чинного законодавства воєнний стан в України встановлений до 05 год. 30 хв. 10.11.2024 року та вказано, що повертає заяву від 26.10.2024 року, адже її тривалість не відповідає встановленому періоду дії воєнного стану.

В подальшому, позивач 05.11.2024 року знов звернувся до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати, яка зареєстрована 07.11.2024 року №125400/6, однак 14.11.2024 року відповідачем складено відповідь, згідно якої ГУ ДПС в Одеській області не погоджує надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період воєнного стану, тривалістю 30 календарних днів, з 18.11.2024 року.

Суд акцентує увагу, що серед іншого позивач є інвалідом з дитинства, що підтверджується пенсійним посвідченням (т. 1 а.с. 5) та відтак має додаткові соціальні гарантії, включаючи першочергове право на одержання відпустки, в т.ч. для санаторно-курортного лікування тощо.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Статтею 4 вказаного ЗУ передбачено, що соціальний захист осіб з інвалідністю є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей осіб з інвалідністю в т.ч. пільг, соціальних послуг, здійснення реабілітаційних заходів тощо.

Згідно зі ст. 7 зазначеною ЗУ звільнення за ініціативи адміністрації особи з інвалідністю без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи або інших установлених випадках стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Суд наголошує, що відповідних висновків відповідачем не надано.

Також, згідно зі ст. 6 ЗУ «Про відпустки» передбачено, що особам з інвалідністю І і ІІ груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особи з інвалідністю ІІІ групи 26 календарних днів.

Окрім того, згідно зі ст. 10 ЗУ «Про відпустки» передбачено, що щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються в т.ч. особам з інвалідністю.

Згідно зі ст. 25 ЗУ «Про відпустки (п.6 ч.1 ст. 25) відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку в т.ч. особам з інвалідністю ІІІ групи тривалістю до 30 календарних днів щорічно.

Доводи апелянта, що з норм КЗпП, Законів «Про державну службу», «Про відпустки» вбачається, що роботодавець не зобов`язаний надавати відпустку за заявою працівника, якщо питання надання такої відпустки вирішується за згодою сторін є безпідставними, оскільки з аналізу норм чинного законодавства України передбачено, що позивач, як особа з інвалідністю, має додаткові соціальні гарантії, включаючи надання додаткових відпусток, натомість відповідач не реалізував та не забезпечив відповідних прав позивача, чим порушив норми законодавства та права позивача.

Головним управлінням ДПС в Одеській області від 19.11.2024 року №1259-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », наказано припинити державну службу та звільнити 19.11.2024 року ОСОБА_1 з посади начальника управління та контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС в Одеській області, у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш, як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, згідно з ч. 2 ст. 87 Закону України «Про Державну службу».

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в оскаржуваному наказі, обґрунтувань необхідності звільнення позивача не наведено, як і обґрунтування того, що відсутність такого державного службовця шкодить інтересам державної служби та в чому саме це полягає. Приписи частини 2 статті 87 вказаного Закону не передбачають обов`язкового звільнення такого працівника.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові по справі № К/9901/2513/20 від 21 жовтня 2021 року.

Частиною 5 ст. 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що територіальні органи центрального органу виконавчої влади у межах своїх повноважень видають накази організаційно-розпорядчого характеру та накази, які є адміністративними актами.

Тобто, чинним законодавством передбачена можливість органів виконавчої влади видавати накази, в тому числі організаційно - розпорядчого характеру.

Наказом ДПС від 14.12.2020 року № 720 «Про затвердження Порядку призначення, проведення на посади, покладення виконання обов`язків за посадами та звільнення з посад Номенклатури керівника територіального органу ДПС» передбачено порядок звільнення керівників структурних підрозділів ТО ДПС.

Відповідно до п.5.4 вищезазначеного наказу ДПС від 14.12.2020 року № 720 звільнення з посад керівників та заступників керівників самостійних структурних підрозділів територіальних органів ДПС здійснюється за погодженням із керівниками структурних підрозділів апарату ДПС відповідно до функціонального підпорядкування.

ГУ ДПС в Одеській області зазначило, що на реалізацію положень даного Наказу останнім було направлено лист № 8191/8/15-32-11-02-19 від 18 листопада 2024 року до Державної податкової служби України з проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС в Одеській області. Відповідь на вищевказаний лист від ДПС України не надходила.

Як вбачається з матеріалів справи Наказ про звільнення ОСОБА_1 , було прийнято наступного дня за направленням листа на погодження його звільнення до ДПС України - 19 листопада 2024 року.

Згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 38, частин першої, другої статті 43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування; кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно ст.22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 установлено, що звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови й засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порущена (абзац четвертий пункту 5.2 мотивувальної частини Рішення).

Враховуючи вищевказане, у відповідача були відсутні підстави для відмови ОСОБА_1 у наданні відпустки листами від 24.10.2024 року та 01.11.2024 року.

У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Статтею 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що кожен громадянин повинен мати без будь-якої дискримінації, згаданої в статті 2, і без необґрунтованих обмежень право і можливість: брати участь у веденні державних справ як безпосередньо, так і за посередництвом вільно обраних представників; голосувати і бути обраним на справжніх періодичних виборах, які проводяться на основі загального й рівного виборчого права при таємному голосуванні та забезпечують свободу волевиявлення виборців; допускатися в своїй країні на загальних умовах рівності до державної служби. Це положення визначає, що всі держави-учасниці зазначеного Пакту незалежно від конституційної структури повинні запровадити таку систему доступу до державної служби, виборів та участі у веденні державних справ, яка ефективно гарантувала б дотримання цього положення.

У пункті "а" частини першої статті 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та занять від 25 червня 1958 року № 111 передбачено, що термін "дискримінація" охоплює будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що робиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

З сталою практикою Європейського Суду , приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 «C. проти Бельгії» від 07.08.1996 р. (Reports 1996 III)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення Суду у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002 III)). Поняття «приватне життя» не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. п. 29 рішення Суду у справі «Niemietz проти Німеччини» від 16.12.1992 р.(ОСОБА_3 A № 251 B)). Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. п. 47 рішення Суду у справі «Sidabras and Dћiautas проти Латвії» (справи №№ 55480/00 та 59330/00, ECHR 2004 VIII) і п.п. 22-25 рішення Суду у справі «Bigaeva проти Греції» від 28.05.2009 р. (справа 26713/05)). Крім того, було встановлено, що звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. п.п. 43-48 рішення Суду у справі «Цzpэnar поти Туреччини» від 19.10.2010 р. (справа № 20999/04)). Зрештою, у ст. 8 Конвенції йдеться про захист честі та репутації як частину права на повагу до приватного життя (див. п. 35 рішення Суду у справі «Pfeifer проти Австрії» від 15.11.2007 р. (справа № 12556/03) та п.п. 63 та 64 рішення Суду у справі «A. проти Норвегії» від 09.04.2009 р. (справа № 28070/06) , п.65. рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_4 проти України» (заява № 21722/11)).

Держава-відповідач нестиме відповідальність за Конвенцією за порушення прав людини, спричинені діями її представників при виконанні ними своїх службових обовязків (див., наприклад, рішення у справі «Крастанов проти Болгарії» (Krastanov v. Bulgaria), заява № 50222/99, п. 53, від 30 вересня 2004 року). Проте держава також нестиме відповідальність, якщо її представники перевищують межі своїх повноважень або діють всупереч інструкціям (див. рішення у справах «Молдован та інші проти Румунії (№ 2)» (Moldovan and Others v. Romania (no. 2), заяви №№ 41138/98 і 64320/01, п. 94, ECHR 2005-VII (витяги), та «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), від 18 січня 1978 року, п. 159, Series А № 25). Для того, щоб встановити, чи можна покласти на державу відповідальність за незаконні дії її представників, вчинені поза межами виконання ними службових обовязків, Суду необхідно дослідити всю сукупність обставин і розглянути характер та контекст поводження, про яке йдеться (див. стосовно статті 2 Конвенції рішення у справі «ОСОБА_5 проти Колишньої Югославської Республіки Македонії» (&? ;…&?н;), заява № 49382/06, п. 48, ECHR 2012 (витяги)).

Словосполучення «відповідно до закону» вимагає, по-перше, аби оспорюваний захід мав юридичну основу у національному праві. По-друге, воно стосується якості закону, про який ідеться, і передбачає вимогу, що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе, і такий закон повинен відповідати принципу верховенства права (див. з-поміж інших джерел п. 55 рішення Суду у справі «Kopp проти Швейцарії» від 25.03.1998 р. (Reports of Judgment sand Decisions 1998-II)).

Зазначене словосполучення означає, зокрема, що норми національного права мають бути достатньо передбачуваними, аби вказати особам на обставини та умови, за яких органи влади мають право вдатися до заходів, які впливатимуть на конвенційні права цих осіб (див. п. 39 рішення Суду у справі «C.G. and Others проти Болгарії» від 24.04.2008 р. (справа № 1365/07)). Більше того, закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади. Наявність спеціальних процесуальних гарантій є важливою у цьому контексті. Те, що вимагається через такі гарантії, буде залежати, принаймні до певної міри, від характеру та ступеня втручання, що розглядається (див. п. 46 рішення Суду у справі «P.G. and J.H. проти Сполученого Королівства» (справа № 44787/98, ECHR 2001-IX))та див.п.169-170 рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_4 проти України» (заява № 21722/11),

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії»(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, статтю 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін( див. п. 29 Рішення Європейського прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу від 19.11.2024 року №1259-о та зобов`язання вчинити певні дії належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби України в Одеській області, - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року по справі № 420/36878/24, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Постанови складено 25 червня 2025 року.

Суддя-доповідач Г.В. Семенюк
Судді А.Г. Федусик О.І. Шляхтицький