Справа № 480/1718/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 р. Справа № 480/1718/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.07.2024, головуючий суддя І інстанції: С.О. Бондар, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 11.07.24 по справі № 480/1718/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - відповідач 1, ГУ ПФУ в Сумській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач 2, апелянт, ГУ ПФУ в Донецькій області), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Донецькій області про відмову позивачу у перерахунку пенсії від 11.10.2023 № 95;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області зарахувати позивачу період роботи з 17.11.1998 по 03.07.2001 з наявністю запису у трудовій книжці про прийняття Присяги державного службовця, період роботи в органах місцевого самоврядування на виборній посаді голови Хоминцівської сільської ради Роменського району Сумської області з 04.07.2001 по 16.11.2015 до стажу державної служби та перерахувати пенсію, згідно розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІ далі - Закон №889-УІІ) та ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723- XІІ (жалі - Закон №3723-ХІІ) з моменту звернення з заявою, а саме з 28.09.2023 та на підставі доданих до заяви документів, з урахуванням виплачених сум.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Донецькій області про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії від 11.10.2023 №95.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області зарахувати періоди роботи ОСОБА_1 з 17.11.1998 по 03.07.2001 та з 04.07.2001 по 16.11.2015 до стажу державної служби.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Донецькій області призначити (перевести) ОСОБА_1 пенсію за Законом України "Про державну службу" з моменту звернення із заявою, а саме з 28.09.2023.

У задоволенні інших вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Донецькій області.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем, ГУ ПФУ в Донецькій області області, подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що у пенсійного органу відсутні підстави для переведення позивача на пенсію за віком згідно із Законом України «Про державну службу», оскільки станом на 01.05.2016 (день набрання чинності Законом №889-VIII він не обіймав посаду державного службовця та у нього був відсутній необхідний стаж державної служби 20 років.

Апелянт зазначив, що стаж роботи позивача в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-ХІІ, до 04 липня 2001 року (дати набуття чинності Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування»). До цієї дати, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.04.1994 № 239, посади працівників місцевих рад народних депутатів та їхніх виконавчих комітетів було віднесено до відповідних категорій посад державних службовців і їм присвоєно ранги державних службовців.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Сумській області, як отримувач пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 11.10.2015.

28.09.2023 ОСОБА_1 звернувся до органу пенсійного фонду із заявою в про перехід на інший вид пенсії - за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

Звернення опрацьовано за принципом екстериторіальності спеціалістами ГУ ПФУ в Донецькій області.

За результатами опрацювання заяви ОСОБА_1 . ГУ ПФУ в Донецькій області винесено рішення від 11.10.2023 № 95.

Як вбачається з тексту рішення, заявник надав довідку № 270/02-39 від 26.09.2023 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг та вислугу років) та довідку № 271/02-39 від 26.09.2023 про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби. Довідки видані виконавчим комітетом Андріяшівської сільської ради Роменського району Сумської області. У рішенні зазначено, що вказані довідки не можуть бути враховані в розрахунок заробітної плати (окладу) для пенсії по Закону № 889-VІІІ. При цьому, відповідач не вказує підстав неможливості врахування цих довідок.

Разом з тим, відповідачем на підставі записів трудової книжки ОСОБА_1 до спеціального стажу державного службовця зараховані періоди роботи з 03.04.1981 по 01.09.1985, з 05.05.1990 по 13.11.1998 та період військової служби, загальний стаж державного службовця складає 15 років 11 місяців 08 днів.

Період роботи позивача з 17.11.1998 по 03.07.2001 не зараховано до спеціального стажу державного службовця, у зв`язку з відсутністю запису у трудовій книжці про прийняття присяги державного службовця. Також не зараховано період роботи з 04.07.2001, так як посади органів місцевого самоврядування не відносяться до категорії посад державних службовців.

Враховуючи викладене, відповідач прийняв рішення про відмову ОСОБА_1 в перерахунку пенсії, так як станом на 01.05.2016 заявник не займав посади державної служби та не має 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців.

Позивач, вважаючи таке рішення протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», входить до стажу державної служби. Також суд дійшов висновку, що оскільки позивач досяг відповідного віку, його стаж державної служби станом на 01.05.2016 складав понад 20 років, то належним способом захисту є зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області призначити (перевести) позивачу пенсію за Законом України «Про державну службу».

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач 2 посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

Відповідно до преамбули Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV) цей Закон визначає принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Статтею 9 Закону №1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно із ст.10 Закону №1058-ІV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Пунктом 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII передбачено, що Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ втратив чинність, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.

Відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Положеннями пункту 12 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 ст. 37 Закону №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

За наведеного правового регулювання, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Подібних висновків щодо застосування зазначених норм матеріального права дійшов Верховний Суд у рішенні від 04.04.2018 у зразковій справі №822/524/18, а також у постановах від 01.12.2020 у справі №466/6057/17, від 16.12.2021 у справі №538/804/17, від 22.06.2021 у справі №308/67/17, від 29.09.2022 у справі №234/6967/17 та від 29.11.2022 у справі №431/991/17.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (діяв до набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889), робота на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу державної служби.

Згідно із пунктом 4 цього Порядку, до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

З матеріалів справи судом встановлено та не заперечується відповідачем, що відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 з 17.11.1998 займав наступні посади: з 17.11.1998 по 12.10.1999 - завідуючий відділом взаємодії з політичними партіями і громадськими організаціями секретаріату Роменської районної державної адміністрації; з 13.10.1999 по 18.07.2003 - заступник голови Роменської районної державної адміністрації; з 18.07.2003 по 21.04.2006 - заступник голови Роменської районної ради; з 04.07.2007 по 10.07.2008 - начальник відділу соціальної політики та з гуманітарних питань виконавчого апарату Роменської районної ради; з 11.07.2008 по 16.06.2010 - заступник голови Роменської районної державної адміністрації; з 14.05.2012 по 25.09.2012 - секретар виконкому Хоминцівської сільської ради; з 26.09.2012 по 16.11.2015 - сільській голова Хоминцівської сільської ради.

Як вбачається з рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області 11.10.2023 № 95, позивачу не зарахований до стажу державної служби період його роботи з 17.11.1998 по 03.07.2001 у зв`язку з відсутністю запису у трудовій книжці про прийняття присяги державного службовця, а також не зараховано період роботи з 04.07.2001, так як посади органів місцевого самоврядування не відносяться до категорії посад державних службовців.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що відповідно до запису №18 трудової книжки ОСОБА_1 прийняв Присягу державного службовця 03.05.1994, а згідно із записом №28 позивач прийняв Присягу посадової особи місцевого самоврядування 18.07.2003.

Враховуючи викладене, доводи апелянта щодо не зарахування стажу у зв`язку з відсутністю запису у трудовій книжці про прийняття позивачем присяги державного службовця є необґрунтованим.

Щодо не зарахування періоду роботи з 04.07.2001, оскільки посади органів місцевого самоврядування не відносяться до категорії посад державних службовців, колегія суддів зазначає, що такі доводи відповідача суперечать пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (діяв до набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889), відповідно до якого, робота на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу державної служби.

Також, згідно із пунктом 4 цього Порядку, до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Отже, періоди роботи позивача з 17.11.1998 по 03.07.2001 та з 04.07.2001 по 16.11.2015 мають бути зараховані до стажу державної служби.

Враховуючи наведене, стаж позивача на державній службі станом на 01 травня 2016 року складає понад 20 років.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 11.04.2023 у справі №1.380.2019.003855.

Отже, судом першої інстанції встановлено, що посади, які обіймав позивач за час роботи в органах місцевого самоврядування, відносяться до посад, визначених статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Стаж роботи позивача на державній службі станом на 01 травня 2016 року складає понад 20 років.

Враховуючи, що ОСОБА_1 досяг віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, на день набрання чинності Законом №889-VIll мав більше 20 років стажу на посадах державної служби, відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку проте, що позивач має право на отримання пенсії на умовах, передбачених статтею 37 Закону №3723-ХІІ, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIІІ, а рішення ГУ ПФУ України в Донецькій області від 11.10.2023 № 95 є протиправним та підлягає скасуванню.

Вищевикладеним спростовуються доводи апелянта про те, що стаж роботи на посадах в органах місцевого самоврядування зараховувався до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії державного службовця лише до 04.07.2001.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях українських судів. Зокрема, у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12).

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що порушеному праву позивача кореспондує обов`язок ГУ ПФУ в Донецькій області зарахувати періоди роботи ОСОБА_1 з 17.11.1998 по 03.07.2001 та з 04.07.2001 по 16.11.2015 до стажу державної служби призначити (перевести) позивачу пенсію за Законом України "Про державну службу" з моменту звернення із заявою, а саме з 28.09.2023, оскільки це забезпечить повне поновлення порушеного права та унеможливить необхідність повторного звернення до суду.

З приводу доводів апеляційної скарги про дискреційність, наданих територіальним органам Пенсійного фонду України повноважень щодо підрахунок стажу та віку, що визначає право на призначення пенсії, колегія суддів зазначає таке.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Водночас адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Отже, доводи та аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків судів першої інстанції і свідчать про незгоду відповідача із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11 липня 2024 року по справі № 480/1718/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін