Справа № 583/2550/25
Суддя: Сидоренко Р. В.
Дата ухвалення: 2025-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 583/2550/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Охтирка

Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі в складі: головуючого судді Сидоренка Р.В., при секретарі Якубович В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка Сумської області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа Полтавський відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

06.06.2025 позивач звернувся до суду з позовом, просить визнати протиправною та скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 №2831/2024 від 27.11.2024 по справі про адміністративне правопорушення відносно позивача за ч. 3 ст. 210-1 КпАП України, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

У позовній заяві просить поновити йому строк звернення до суду з позовом, мотивуючи її тим, що про оскаржувану постанову, яка була винесена 27.11.2024 року, йому нічого не було відомо, на момент винесення постанови та в подальшому від 27.11.2024 року проходить військову службу за мобілізацією, про існування постанови взнав після накладення виконавчою службою 29.05.2025 арештів на банківські рахунки.

Ухвалою від 10.06.2025 відкрито провадження у справі, питання стосовно строків звернення з позовом не вирішувалось.

12.06.2025 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено про безпідставність заявлених позивачем вимог та зазначено про наявність підстав для залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з пропуском строків звернення до суду.

13.06.2025 р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив з проханням не брати до уваги доводи відповідача, про які зазначено у відзиві, та врахувати факти та обставини вкладені в позовній заяві.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача та зазначене прохання задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Відсутність сторін не перешкоджає проведенню судового засідання.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За змістом ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана ОСОБА_1 постанова про накладення адміністративного стягнення № 2831/2024 ухвалена начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 27.11.2024 (а.с. 12).

Отже, останнім днем звернення до суду із вказаним позовом щодо вказаної постанови було 09.12.2024.

Втім, позивач звернувся з цим позовом до суду 06.06.2025, тобто з пропуском визначеного ч.2 ст.286 КАС України строку.

З долученої до позову постанови про накладення адміністративного стягнення № 2831/2024 вбачається, що вона була винесена у присутності ОСОБА_1 ; який отримав її примірник 27.11.2025; наявний підпис ОСОБА_1 ..

Особливістю перебігу встановлено ч. 2 ст. 286 КАС України строку, є те, що він розпочинається з дня ухвалення суб`єктом владних повноважень рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, в аспекті цієї справи з дня ухвалення начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 постанови № 2831/2024.

Згідно з ч. 6 ст. 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. §33 рішення ЄСПЛ у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (заява №45783/05).

ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»/«Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» (заява №28090/95) зазначив, що правила стосовно строків оскарження, безсумнівно, мають на меті забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні очікувати, що ці правила будуть застосовуватися (§45).

Стосовно строків в адміністративному процесі Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2023 (справа №990/139/23, провадження №11-133заі23) вказала таке:

«Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Так, строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою».

У своїх правових позиціях Верховний суд неодноразово зазначив, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Також існує презумпція знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) - кожен вважається таким, що знає закони.

Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в ч. 1 ст. 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в ч. 2 ст. 68 Конституції України.

З цього приводу у ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа «Салов проти України»), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа «Сутяжник проти росії», п. 38).

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує:

1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки;

2) поведінку заявника;

3) поведінку державних органів;

4) перевантаження судової системи;

5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Загалом, згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Отже, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду, ЄСПЛ виходить із наступного:

1) поновлення пропущеного строку звернення до суду є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;

2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин;

3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі;

4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;

5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Однак Верховний Суд безальтернативно вказує, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Зі змісту заявленого позову, копії оскаржуваної постанови вбачається, що позивачу належно забезпечено право на оскарження постанови у судовому порядку. Роз`яснені відповідні положення закону. Проте він своєчасно не скористався своїм правом. З урахуванням наведених вище правових позицій та висновків вбачається, що у позивача не було обставин які перешкоджали йому звернутися своєчасно до суду. Вказані позивачем причини пропуску строку є неповажними.

Як вбачається з матеріалів справи, датою розгляду справи є 27.11.2024 року, справа про адміністративне правопорушення розглядалась у присутності позивача про що свідчить його підпис на постанові.

На думку суду, позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом. Доводи позивача про те, що про існування вказаної постанови він дізнався лише 29.05.2025 р. з повідомлень банківської установи про арешт коштів на його рахунках в межах виконавчого провадження, спростовуються вищезазначеним доказом, а саме постановою про адміністративне правопорушення засвідченою його особистим підписом. Та обставина, що цього ж дня (27.11.2024 р.) позивача було призвано на військову службу, сама по собі не може свідчити про поважність пропуску звернення до суду з приводу оскарження постанови більш ніж на 7 місяців.

Отже, позивач жодним чином не обґрунтував та не надав доказів на підтвердження того, що він не мав можливості у встановлений законом строк звернутися до суду з даним позовом, не навів жодних об`єктивних обставин, які були перешкодою для дотримання цих строків.

Виходячи з викладеного, суд не вбачає підстав для поновлення строку звернення до суду, оскільки він пропущений без поважних причин.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч. 3, 4 ст. 123 КАС України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.122,123,286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа Полтавський відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення залишити без розгляду.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом 10 днів з дня її проголошення безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Суддя Охтирського міськрайонного суду Р.В.Сидоренко