Справа № 520/10178/25
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2025-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 р. № 520/10178/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНЮ СІМ" до Черкаської митниці Державної митної служби України про визнання протиправними та скасування рішень

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АВЕНЮ СІМ" звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості №902020/2025/100001/2 від 21.01.2025;

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості №UA902020/2025/100010/2 від 10.03.2025;

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості №UA902020/2025/100015/2 від 17.03.2025;

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості №UA902020/2025/100006/2 від 18.02.2025;

- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості №UA902020/2025/100016/2 від 18.03.2025.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що оскаржуване рішення Черкаської митниці про коригування митної вартості товарів є протиправним. Вказує, що позивачем надавалися всі необхідні документи для митного оформлення до митного органу. Позивач зазначив, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, тому він звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою від 25.04.2025 відкрито спрощене провадження у справі в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання копії ухвали про відкриття спрощеного провадження у справі. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.

Ухвалою від 25.04.2025 роз`єднано в самостійні провадження позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНЮ СІМ" до Черкаської митниці Державної митної служби України про визнання протиправними та скасування рішень. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНЮ СІМ" до Черкаської митниці Державної митної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості №UA902020/2025/100006/2 від 18.02.2025 - розглядати в межах провадження адміністративної справи №520/10178/25.

Копії ухвал про відкриття спрощеного провадження та про роз`єднання позовних вимог доставлені сторонам по справі до електронного кабінету через систему «Електронний суд», що підтверджується довідками про доставку електронного кабінету ЄСІТС.

Відповідач, в межах справи №520/9039/25, надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що викладенні в позові факти не відповідають дійсним обставинам справи, правові висновки не базуються на нормах чинного законодавства, що визначає порядок здійснення митного контролю, в т.ч. контролю правильності визначення митної вартості товарів, а тому заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

В межах справи №520/10178/25 відзив на позовну заяву не подавався.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд установив наступне.

Між ТОВ «Авеню Сім» (Покупець) та Ningbo Sunstar Shock Absorber Со, LTD укладено Контракт NST0519AV-UA від 07.05.2019, відповідно до якого позивач придбав товар в кількості і за цінами, вказаними в Додатках, що додаються до контракту і є його невід`ємною частиною.

Згідно з п. 2.1 Контракту ціни на товар встановлюються на умовах FOB м. Нінгбо, Китай згідно «Інкотермс 2010», якщо інше не обумовлено у додатках на поставку конкретної партії Товару, що є невід`ємною частиною цього Контракту.

Згідно з п. 4.2 Контракту умови оплати вказуються у Додатках на поставку конкретної партії Товару, що є невід`ємною частиною цього Контракту.

Відповідно до п.1.1. Додатку №29 від 14.08.2024 до Контракту сторони узгодили номенклатуру Товару, його кількість та ціни на умовах FOB Нінгбо, Китай, Інкотермс 2010.

Відповідно до п.1.3. Додатку №29 до Контракту умови оплати: передоплата в розмірі 20% від суми, зазначеної в цьому Додатку. Решта суми має бути сплачена не пізніше, ніж 30.06.2025 року.

Відповідно до п.1.5. Додатку №29 до Контракту, виробником Товару за даним Додатком є Ningbo Sunstar Shock Absorber Со, LTD.

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 1.29 від 20.11.2024 року Сторони домовились внести зміни до Додатку 29 від 14.08.2024 року та погодили відвантаження Товару трьома окремими частинами згідно наступної номенклатури Товарів, її кількості та ціни на умовах FOB Нінгбо, Китай, згідно «Інкотермс 2010».

Відповідно до п. 3. Додаткової угоди №2.29 від 14.08.2024 року Сторони погодили внести зміни до Додатку 29 та змінити умови оплати за Товар та визначити їх наступним чином: передоплата в розмірі 20% від суми, зазначеної в Додатку №29 від 14.08.2024 року. Сторони погодили розділити суму депозиту в сумі 8100 долл. США пропорційно до сум трьох відвантажень: Відвантаження №1: 3482,80 дол. США. Відвантаження №2: 2535,30 дол. США. Відвантаження №3: 2081,90 дол. США. Повна оплата за кожне відвантаження має бути здійснена не пізніше 30 календарних днів після повного митного оформлення кожного відвантаження Покупцем.

Сторони погодили скасувати Додаток №28 в рахунок балансового платежу за відвантаженням №1, що затверджене даною Додаткової угодою.

На виконання умов Контракту, з метою поставки партії товару, визначеної у Додатку №29, Продавцем було складено Аркуш пакування №NST03.2024-1-UA-PL від 26.11.2024, Прайс-лист від 14.08.2024 року та Інвойс NST03.2024-1-UA від 26.11.2024.

Відповідні документи містять інформацію про товар, який поставляється за контрактом у повній відповідності до Додатку №29 до Контракту зі змінами згідно додаткових угод, в кількості, визначеній наданими документами.

На виконання умов Додатку №29, Додаткової угоди № №1.29 Покупець здійснив перерахування грошових коштів 20.08.2024 року у розмірі 8100,00 доларів США.

Разом із Коносаментом №UTRUST24111957A та переліченими вище документами, продавець 05.12.2024 передав товар на судно перевізника, який здійснював доставку товару до України.

Транспортно-експедиторські послуги перевезення товару до митної території України було надано ТОВ «Таніт Груп», що підтверджується Договором транспортно - експедиторського обслуговування №03.07.2023/1176ОД від 03.07.2023 року, Довідкою про транспортні витрати №17698/1 від 12.02.2025 року, рахунком №TG120225004 від 12.02.2025 року, договором на перевезення вантажу №16.10.2023/467 ОД-П від 16.10.2023 року, міжнародно товарною накладною №17698/1 від 12.02.2025 року.

З картки відмови №UA902020/2025/000022 від 18.02.2025 убачається, що позивачем також було надано договір (контракт) про перевезення №31.12-1 від 31.12.2024 року. Однак, вказаного договору матеріали справи не містять.

Товар, який прибув в Україну від постачальника NINGBO SUNSTAR SHOCK ABSORBER CO., LTD згідно з інвойсом NST03.2024-1-UA від 26.11.2024 розмитнювався частинами.

З метою митного оформлення позивач 11.02.2025 подав до Черкаської митниці лист повідомлення №11/02 про намір провести часткове митне оформлення частини вантажу, що прибув в Україну від постачальника NINGBO SUNSTAR SHOCK ABSORBER CO., LTD згідно з інвойсом NST03.2024-1-UA від 26.11.2024 із конкретизацією кількості та найменування позицій, які мало намір розмитнити на суму 4185,40 доларів США, митну декларацію № 25UA57U6 та декларацію митної вартості.

Разом з митною декларацією було подано: Аркуш пакування NST03.2024-1-UA-PL від 26.11.2024, Інвойс №NST03.2024-1-UA від 26.11.2024, Коносамент №UTRUST24111957A від 05.12.2024 року, Автотранспортну накладну №17698/1 від 12.02.2025 року, декларацію про походження товару № NST03.2024-1-UA від 26.11.2024 року, Квитанцію про переказ грошових коштів від 20.08.2024 року swift б/н, рахунок - фактуру № TG120225004 від 12.02.2025 р., довідку про транспортні витрати № 17698/1 від 12.02.2025 року, прайс лист від 14.08.2024 року, Контракт №NST0519A від 07.05.2019, Додаткову угоду №1.29 від 20.11.2024 року; додаткову угоду №10 від 01.03.2021 року, додаткову угоду №9 від 18.12.2020 року, Додаток №29 до контракту від 14.08.2024 року, Договір про надання послуг митного брокера №177 від 01.03.2023 року, Договір про перевезення № 06.03.2023/377ОД-П від 06.03.2023 року, Договір (контракт) про перевезення №03.07.2023/1176 ОД від 03.07.2023 року, Договір про перевезення №31.12-1 від 31.12.2024 року, Єдиний уніфікований документ на розміщення та тимчасове зберігання товарів 331/13-18 від 17.02.2025.

Митну вартість було заявлено за основним методом (ціна договору).

Митний орган видав рішення про коригування митної вартості №UA902020/2025/100006/2 від 18.02.2025, яким повністю відмовив у визнанні заявленої позивачем митної вартості, та запропонував скореговану митну вартість. Коригування митної вартості здійснено за другорядним (резервним) методом у відповідності до статті 64 МК Украйни.

Також, відповідачем було прийнято Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA902020/2025/000022 від 18.02.2025 року, якою повідомив про відмову позивачеві у митному оформленні (випуску) товарів.

Не погоджуючись із вказаним рішенням про коригування митної вартості товарів позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За змістом частини 1 статті 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Відповідно до частини 1 статті 248 Митного кодексу України митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Частиною 6 статті 264 Митного кодексу України визначено, що митна декларація приймається для митного оформлення, якщо вона подана за встановленою формою, підписана особою, яка її подала, і перевіркою цієї декларації встановлено, що вона містить всі необхідні відомості і до неї додано всі документи, визначені цим Кодексом. Факт прийняття митної декларації засвідчується посадовою особою органу доходів і зборів, яка її прийняла, шляхом проставлення на ній відбитка відповідного митного забезпечення та інших відміток (номера декларації, дати та часу її прийняття тощо), у тому числі з використанням інформаційних технологій.

Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, відповідно до статті 49 Митного кодексу України є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

За змістом частини 1 статті 51 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-3 статті 53 Митного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

У разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Стаття 53 Митного кодексу України містить вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення. Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Згідно з положеннями статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Отже, митні органи мають право витребовувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості лише за наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, які зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта.

Ненадання витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 05.03.2019 по справі №815/143/17, від 09.04.2019 по справі №825/1575/17.

Так, відповідач не визнав заявлену декларантом митну вартість у зв`язку з тим, що надані декларантом документи містять розбіжності, не містять усіх відомостей щодо числових значень складових митної вартості.

Підставами для винесення рішення про коригування митної вартості №UA902020/2025/100006/2 від 18.02.2025 були такі обставини:

- наданий свiфт №б/н вiд 03.01.2025 року, свiфт №б/н вiд 19.12.2024 року, свiфт №б/н вiд 20.08.2024 року не завiрений у встановленому порядку уповноваженим банком. Також, реквiзити покупця, якi зазначенi в свіфтах не вiдповiдають реквiзитам покупця, зазначеним в контрактi вiд 07.05.2019 №NST0519AV-UA з урахуванням додаткових угод. В зв`язку з зазначеним наданi до митного оформлення банкiвськi документи не можливо ідентифікувати як документи, що стосується оплати оцінюваного товару;

- наданий прайс-лист вiд 14.08.2024 року не може бути прийнятим, тому що, суперечить умовам вiдкритого ринку, оскiльки орiєнтований безпосередньо ТОВ «Авеню Сiм»;

- відповідно до п. 5 зовнішньоекономічного договору вiд 07.05.2019 № NST0519AV-UA якiсть товару повинна вiдповiдати технiчним специфiкацiям заводу виробника. Декларантом не надано вiдповiднi технiчнi специфiкацiї заводу виробника щодо партії оцiнюваного товару, у зв`язку з чим у митницi вiдсутнє вiдповiдне документально пiдтвердження виробника товару, його якiсних характеристик, що значною мiрою впливає на вартiсть товару;

- вiдповiдно п.п. 2.2. контракту вiд 07.05.2019 № NST0519AV-UA цiни включають в себе маркування, експортну упаковку, вартiсть витрати та транспортування до пункту призначення. В той же час витрати на транспортування до пункту призначення не були включенi до цiни товару та додавались до неї окремо на пiдставi вiдомостей рахункiв вартостi витрат на транспортування вiд 12.02.2025 № TG120225004. В наданих митницi iнвойсi вiд 26.11.2024 № NST03.2024-1-UA, додатку вiд 14.08.2024 року № №29 та дод. Угоди №1.29 від 20.11.2024 року до контракту вiдсутнi вiдомостi про числовi значення вищезазначених витрат, окремi рахунки щодо вартостi зазначених витрат декларантом митницi не надавались, тим самим не вiдомо чи були вони врахованi у вартостi пapтiї товару, зазначенiй iнвойсi вiд 26.11.2024 № NST03.2024-1-UA, на пiдставi вiдомостей яких декларантом визначено та заявлено митницi митну вартiсть за основним методом за цiною угоди. Вiдповiдно до ч. 1 статтi 58 Митного кодексу України вартiсть упаковки, пакувальних матерiалiв та робiт пов`язаних з пакуванням, є обов`язковими складовими митної вартостi та вiдповiдно до ч.1 статтi 58 Митного кодексу України та повиннi додаватись до цiни товару, якщо не були до неї включенi;

- вiдповiдно до умов контракту вiд 07.05.2019 № NST0519AV-UA, iнвойсу вiд 26.11.2024 №NST03.2024-1-UA зазначено, що товар постачається на умовах поставки FOB NINGBO. Вiдповiдно до Тлумачень Інкотермс FOB «Франко-борт» означає, що зобов`язання щодо поставки вважається виконаним пiсля того, як товар передано через поручнi судна в погодженому порту вiдвантаження (в даному випадку порт NINGBO). Це означає, що покупець повинен нести всi витрати i ризики загибелi або пошкодження товару вiд цього моменту. Вiдповiдно до п. 10 ст. 58 Митного кодексу України при визначені митної вартостi до цiни, що фактично сплачена або пiдлягає сплатi додаються складовi митної вартостi, серед таких складових є витрати на страхування цих товарiв понесенi покупцем. Згiдно п. 2 статті 53 Митного кодексу України серед обов`язкових документiв якi декларант зобов`язаний надати для пiдтвердження заявленої митної вартостi товарiв є страховi документи та документи що пiдтверджують вартiсть страхування (якщо таке здійснювалось), однак до митницi не надано документiв щодо страхування вантажу та не надано iнформацiї iмпортера щодо вiдсутностi такого. На даний момент декларантом не надано iнформацiю щодо ycix складових митної вартостi, а саме витрат на страхування, якi вiдповiдно до ч. 10 статті 58 Митного кодексу України є обов`язковими складовими митної вартостi та повиннi додаватись до цiни товару, якщо не були до неї включенi;

- відповідно до зовнішньоекономічного договору та інвойсу зазначено, що товар постачається на умовах FOB Ningbo (Китай). Відповідно до правил інтерпретації термінів Інкотермс 2010 термін FOB означає, що продавець виконує своє зобов`язання щодо поставки товару, розміщуючи його на борту судна, номінованого покупцем, у названому порту відвантаження протягом погодженого часу та за умови належного повідомлення покупця. Покупець несе витрати пов`язані з товаром із моменту його переходу через поручні судна в названому порту відвантаження для партії оцінюваного товару таким портом є Ningbo (Китай). Поставка має бути здійснена «у спосіб, прийнятий у порту». Сторони мають дотримуватись звичаїв порту щодо фактичних заходів, яких необхідно вжити під час розміщення товарів на борту. Завдання із завантаження товарів виконують стивідорні компанії. У контейнерних перевезеннях перевізних незмінно отримує товар на контейнерному терміналі та завантажує товар на борт судна. Для партії оцінюваного товару даною компанією є ТОВ «Таніт Груп». Відповідно до наданих документів митного оформлення, а саме в рахунку від 14.01.2025 року №TG120225004 від імені ТОВ «Таніт Груп» відсутні відомості про операції завантаження товару на борт судна в порту Ningbo (Китай) та митниці не заявлені. Відповідно до ч. 10 статті 58 Митного кодексу України витрати на навантаження, вивантаження та обробку товарів, є обов`язковими складовими митної вартості та відповідно до ч. 10 статті 58 Митного кодексу України повинні додаватись до ціни товару, якщо не були до неї включені. В транспортній накладній CMR відсутні реквізити перевізника, що прийняв товар до перевезення, у зв`язку з чим митниця не може встановити перевізника товару автомобільним транспортом. Для підтвердження заявлених витрат на транспортування партії оцінюваних товарів до ввезення на митну території України декларантом надано: договір про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом від 06.03.2023 №06.03.2023/377 ОД-П; договір про транспортно експедиційне обслуговування від 03.07.2023 року №03.07.2023/1176 ОД; договір транспортної експедиції організації автомобільних перевезень від 31.12.2024 року №31.12-1, довідка про витрати на транспортування від 12.02.2025 року №17698/1; рахунок вартості витрат на транспортування від 12.02.2025 року №TG120225004. За результатом співставлення заявлених митниці відомостей з відомостями, які містяться в зазначених вище документах встановлено:

- митницею встановлено вiдсутнiсть в графi 21 ДМВ до митної декларацiї, а також в МД вiдомостей про вартiсть витрат на «навантаження, вивантаження, обробку», тим самим декларант не заявив митницi про вищезазначенi витрати, якi є обов`язковою складовою митної вартостi вiдповiдно до ч.10 етапi 58 Митного кодексу України та повиннi додаватись до цiни товару, якщо не були до неї включенi;

- умовами договору транспортного експедирування вiд 03.07.2023 № 03.07.2023/1176 ОД та умовами договору на організацію перевезення автомобільним транспортом від 06.03.2023 року №06.03.2023/377 ОД-П передбаченi Заявки, якi є невiд`ємною частиною зазначених договорiв та є основними документами, якi вiдповiдно до ч. 2 статтi 53 Митного кодексу України декларант надає митницi на пiдтвердження заявлених вiдомостей про митну вартiсть. Зазначенi заявки декларантом митницi не надано, тим самим заявленi митницi вiдомостi про митну вартiсть декларантом у повному обсязi документально не пiдтверджено;

- відповідно відомостей коносамента від 05.12.2024 року № UTRUST24111957A партія оцінюваного товару надійшла з Китаю в контейнері, за маршрутом порт Нінгбо (Китай) порт Гданськ (Польща). Відповідно до відомостей зазначених в CRM від 12.02.2025 року №17698/1 партія оцінюваного товару транспортувалась від місця завантаження Гданськ (Польща) п/п Яготин (Україна) Черкаси (Україна). Зазначене свідчить про перевантаження партії оцінюваного товару з водного на автомобільний транспорт, а також наявність в даній зовнішньо - економічній операції портових послуг;

- відповідно до умов договору транспортного експедирування вiд 03.07.2023 № 03.07.2023/1176 ОД експедитор має право отримувати від клієнта відшкодування додаткових витрат, в тому числі, але не виключно витрат з демеджу, детеншну, понаднормового простою, зберігання, зважування, навантаження, розвантаження, а також надавати інші транспортно-експедиційні послуги. ТОВ «Авеню Сiм» оплачує експедитору платежi за послуги з перевезення вантажу та супутнi витрати, пов`язанi з таким перевезенням (завантаження, розвантаження, агентськi, портовi збори, iнше) протягом 3 календарних днiв з дати їx виставлення;

- наданий митниці рахунок фактура про надання транспортно експедиційних послуг від 12.02.2025 року № TG120225004 виданий від імені ТОВ «Таніт груп», посилається на коносамент від 05.12.2024 року № UTRUST24111957A та містять відомості про вартість витрат: «морське перевезення вантажу за межами території України». В той же час зазначений рахунок не містить відомості про вартість витрат «навантаження, вивантаження, обробку», які є обов`язковою складовою митної вартості відповідно до ч. 10 статті 58 Митного кодексу України та повинні додаватись до ціни товару, якщо не були включені. З огляду на вищевикладене, декларантом не заявлено митниці відомості про вартість витрат на навантаження/вивантаження, обробку в порту Гданськ (Польща), тим самим зазначені витрати не були додатні декларантом до ціни товару, які є обов`язковою складовою митної вартості відповідно до ч. 10 статті 58 Митного кодексу України.

Так, у Черкаської митниці виникли підстави для більш детального аналізу умов зовнішньоекономічної операції щодо вирішення складного випадку визначення митної вартості.

Відповідно до ч. 1 ст.337 МК України перевірка документів та відомостей, які подаються митному органу під час переміщення через митний кордон України, здійснюється візуально, із застосуванням інформаційних технологій (шляхом проведення формато-логічного контролю, контролю співставлення, контролю із застосуванням системи управління ризиками) та в інші способи, передбачені МК України.

Згідно з вимогами п.2 ч. 2 ст. 52 МК України декларант зобов`язаний подавати митному органу достовірні відомості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню. Митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів відповідно до ч. 5 ст. 54 МК України має право упевнюватися в достовірності або точності будь - якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості та письмово запитувати у декларанта або уповноваженої ним особи встановлені ст. 53 МК України додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надав розширений пакет документів для підтвердження правильності та достовірності визначення ним митної вартості задекларованих товарів.

Щодо доводів митного органу про те, що відповідно до договору транспортного експедирування передбачено заявку на транспортне експедирування, яка є невід`ємною частиною договору, однак зазначена заявка до митного оформлення не надана, суд вказує на те, що згідно з п. 6 ч. 2 ст. 53 МК України документами, що підтверджують митну вартість, є зокрема транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів.

Відповідно до п. 5 ч. 19 ст. 58 МК України, при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті: витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України.

Суд зазначає, що ТОВ "Авеню Сім" в процесі митного оформлення надав копію договору транспортного експедирування, як доказ юридичного зв`язку між експедитором та виконавцем. Також, позивачем до митного оформлення надано довідку про транспортні витрати, де вказано номер транспортного засобу, який здійснює перевезення та суму транспортних витрат до митного кордону України, що співпадає із даними у довідці експедитора.

Отже, документи на підтвердження вартості транспортування задекларованих товарів ТОВ "Авеню Сім" були надані в достатньому обсязі.

Суд зазначає, що всі надані документи мають однакові числові значення, розбіжностей не мають, що дає можливість для визначення митної вартості товару за першим методом.

Стосовно доводів митного органу про те, що надані свiфт №б/н вiд 03.01.2025 року, свiфт №б/н вiд 19.12.2024 року, свiфт №б/н вiд 20.08.2024 не завiренi у встановленому порядку уповноваженим банком, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 53 МК України, документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару.

Пунктом 1.3. Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів, що затверджено постановою Правління НБУ №216 від 28.07.2008, зазначено, що вимоги цього Положення не поширюються на: операції з переказу коштів в іноземній валюті, які здійснюються за допомогою внутрішньодержавних та міжнародних платіжних систем без відкриття рахунку клієнту та які здійснюються за дорученням інших банків; операції з використанням електронних платіжних засобів.

Окрім того, відповідно до п. 3.10 вищезазначеного Положення, Банк після здійснення операції з переказу коштів в іноземній валюті або банківських металів надає платникові інформацію в письмовій або електронній формі про первісну суму переказу в іноземній валюті або масу банківських металів у тройських унціях, суму всіх витрат, яку сплатив платник за проведення цієї операції, тощо. На такому повідомленні проставлення штампів або підписів не передбачено.

Розрахунки за допомогою систем дистанційного обслуговування здійснюються у відповідності до глави 10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року №22 (далі - Інструкція №22).

Згідно з п. 10.1 Інструкції №22 оперативне ведення клієнтом своїх рахунків у банку та обмін технологічною інформацією, визначеною в договорі між банком та клієнтом, клієнт може здійснювати за допомогою систем дистанційного обслуговування.

Дистанційне обслуговування рахунку клієнт може здійснювати за допомогою систем «клієнт-банк», «клієнт-Інтернет-банк», «телефонний банкінг», «платіжний застосунок» та інших систем дистанційного обслуговування.

Пунктом 10.5 Інструкції №22 визначено, що під час здійснення розрахунків за допомогою систем «клієнт-банк», «клієнт-Інтернет-банк» тощо застосовуються електронні розрахункові документи. Якщо це передбачено договором між банком та клієнтом, то використання клієнтом системи не виключає можливе оброблення банком документів клієнта на паперових носіях.

Реквізити електронного розрахункового документа, що використовуються в системах «клієнт-банк», «клієнт-Інтернет-банк», визначаються договором між банком та клієнтом, але обов`язково цей документ має містити такі з них: дату і номер; найменування, код платника та номер його рахунку; найменування, код одержувача та номер його рахунку; суму цифрами; призначення платежу; електронний (і) підпис (и) відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку України з питань застосування електронного підпису в банківській системі України; інші реквізити, які під час формування електронного розрахункового документа системою електронних платежів розміщуються в полі «Допоміжні реквізити».

Враховуючи викладене, якщо сплату здійснено через банківський сервіс «Інтернет- банкінг», то роздрукована електронна квитанція, яка містить обов`язкові реквізити електронного розрахункового документа, визначені п. 10.5 Інструкції №22, є підтвердним документом, що посвідчує здійснену позивачем на рахунок Продавця оплату за товар, що поставляється, і печаткою банку вона не завіряється.

Щодо доводів відповідача про ненадання декларантом інформації щодо витрат на страхування, які відповідно до ч. 10 статті 58 Митного кодексу України є обов`язковими складовими митної вартості та повинні додаватись до ціни товару, якщо не були до неї включені, суд зазначає, що страхування вантажу не здійснювалось, так як умови поставки FOB не покладають такого обов`язку на сторін договору.

Відповідно до п. 10 ст. 58 МК України, митний орган посилається на те, що при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті: витрати на страхування цих товарів.

Отже, так як страхування вантажу а ні за умовами поставки, а ні за контрактами не є обов`язковими для сторін, отже подавати документи про страхування товару позивач не був зобов`язаний.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №821/829/18, від 14.08.2018 у справі №821/1617/17, від 13.11.2018 у справі №821/410/18.

Щодо посилання митного органу на те, що наданий прайс-лист вiд 14.08.2024 року не може бути прийнятим тому, що суперечить умовам вiдкритого ринку, оскiльки орiєнтований безпосередньо ТОВ «Авеню Сiм», суд зазначає наступне.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 54 МК України митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.02.2020 у справі №825/3763/15-а, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

У рішенні про коригування митної вартості, митний орган не вказав, яким чином не поданий прайс-лист виробника не дає йому можливості спростувати сумніви у правильності визначення позивачем митної вартості товару.

Адресний характер та суб`єктивна спрямованість прайс-листа не може впливати на митну вартість товару, оскільки такий документ не є обов`язковим для підтвердження митної вартості у розумінні ст. 53 МК України, поданий декларантом додатково, та митним органом не наведено, яку інформацію стосовно складових митної вартості підтверджує цей документ, та чому неможливо її встановити з основних документів.

В комерційній практиці при просуванні товару на ринок одним із методів встановлення контактів з потенційними покупцями є направлення продавцем комерційної пропозиції (оферти) або прейскуранта (прайс-листа).

При розгляді наданих декларантом каталогів, специфікацій, прейскурантів (прайс-листів) виробника товару контролюючий орган має упевнитись, що інформацію, яка міститься в зазначених документах, можна ідентифікувати з поставкою оцінюваних товарів.

Позивачем при митному оформленні товарів були подані до митного органу прайс-листи, в яких ціна товарів, пред`явлених до митного оформлення, повністю збігається з задекларованою позивачем ціною товарів.

Суд зазначає, що прайс-лист є документом довільної форми, а тому митний орган не може посилатися на неповноту чи обмеженість його відомостей як на підставу для коригування митної вартості товарів.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.10.2020 у справі №810/690/17.

Аналогічний за змістом висновок зазначено Верховним Судом і у постанові від 08.12.2022 у справі №420/2792/19, де вказано, що наявність же чи відсутність у прайс-листі певних відомостей (реквізитів), зокрема, інформації щодо умов поставки, не може свідчити про заниження митної вартості товарів.

Водночас, суд зазначає, що прайс-лист від виробника товару може опосередковано бути корисним при визначенні митної вартості за другорядними методами ніж перший.

В рамках спірних правовідносин прайс-лист доповнює доведену митну вартість товару разом з іншими наданими документами та сам по собі не підтверджує та не спростовує митну вартість товару як такого.

Щодо посилань митного органу на те, що вiдповiдно п.п. 2.2. контракту вiд 07.05.2019 № NST0519AV-UA цiни включають в себе маркування, експортну упаковку, вартiсть витрати та транспортування до пункту призначення. В той же час витрати на транспортування до пункту призначення не були включенi до цiни товару та додавались до неї окремо на пiдставi вiдомостей рахункiв вартостi витрат на транспортування вiд 12.02.2025 № TG120225004. В наданих митницi iнвойсi вiд 26.11.2024 № NST03.2024-1-UA, додатку вiд 14.08.2024 року № №29 та дод. Угоди №1.29 від 20.11.2024 року до контракту вiдсутнi вiдомостi про числовi значення вищезазначених витрат, окремi рахунки щодо вартостi зазначених витрат декларантом митницi не надавались, тим самим не вiдомо чи були вони врахованi у вартостi пapтiї товару, зазначенiй iнвойсi вiд 26.11.2024 № NST03.2024-1-UA, на пiдставi вiдомостей яких декларантом визначено та заявлено митницi митну вартiсть за основним методом за цiною угоди. Вiдповiдно до ч. 1 статтi 58 Митного кодексу України вартiсть упаковки, пакувальних матерiалiв та робiт пов`язаних з пакуванням, є обов`язковими складовими митної вартостi та вiдповiдно до ч.1 статтi 58 Митного кодексу України та повиннi додаватись до цiни товару, якщо не були до неї включенi, суд зазначає наступне.

Судом установлено, що відповідно до умов Контракту, який було надано митному органу, ціни включають в себе маркування, експортну упаковку, вартість тари та транспортування до пункту призначення, визначеному відповідно умов постачання за Інкотермс, зазначених у відповідному Додатку, експортних митних процедур.

Отже, витрати на маркування, експортну упаковку, вартість витрат та транспортування до пункту призначення включені в інвойсну вартість Товарів.

Таким чином, суд не приймає до уваги зазначені доводи відповідача.

Стосовно посилань відповідача про те, що відповідно до п. 5 зовнішньоекономічного договору вiд 07.05.2019 № NST0519AV-UA якiсть товару повинна вiдповiдати технiчним специфiкацiям заводу виробника. Декларантом не надано вiдповiднi технiчнi специфiкацiї заводу виробника щодо партії оцiнюваного товару, у зв`язку з чим у митницi вiдсутнє вiдповiдне документально пiдтвердження виробника товару, його якiсних характеристик, що значною мiрою впливає на вартiсть товару, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 53 МК України за наявності підстав митний орган може вимагати подання зокрема специфікацію виробника товару.

Неподання такого документа саме по собі не може бути підставою для коригування митної вартості товару, адже ч. 4 ст. 53 МК України передбачає, що додаткові документи на вимогу митного органу подаються за їх наявності в декларанта. А якщо певний додатковий документ на вимогу митного органу не поданий декларантом, то митний орган зобов`язаний навести обґрунтування, чому той чи інший документ необхідний для підтвердження складових митної вартості товару.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 21.04.2021 по справі №809/1838/15, в якій Верховний Суд зробив висновок, що установивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.

Однак, як установлено судом, відповідачем під час винесення спірного у даній справі рішення, не було наведено належних обґрунтувань щодо наявності сумніву в числових значеннях або недостовірності наданих документів, що могло б бути підставою для запиту додаткових документів. При цьому, такий запит повинен містити як обґрунтування причин запиту, так і конкретизацію того, які саме складові митної вартості не підтверджені або викликали сумніви, в чому саме полягають розбіжності, чи впливають вони на митну вартість, які додаткові документи можуть спростувати ці сумніви.

Відповідачем не спростовані у відзиві на позов доводи позивача, що митна декларація, подана позивачем не може слугувати підставою для визначення митної вартості товару.

Рішення відповідача не відповідає принципу "належного урядування" щодо обов`язку державних органів діяти в належний і якомога послідовній спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (рішення Європейського Суду з прав людини від 20.09.2011 у справі "Рисовський проти України").

Пунктом 2 статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі від 30.10.1947 визначено, що оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито, або подібного товару і не повинна ґрунтуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості. Під "дійсною вартістю" слід розуміти ціну, за яку, під час та в місці, визначеними законодавством імпортуючої країни, такий чи подібний товар продається або пропонується до продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції. У тому ступені, в якому на ціну такого чи подібного товару впливає кількість окремої трансакції, ціна, що розглядається, повинна єдиним способом пов`язуватися або з порівнюваними кількостями, або з кількостями, не менш сприятливими для імпортерів, ніж ті, в яких більший обсяг товарів продається у торгівлі між країнами експорту та імпорту. Якщо дійсна вартість не може бути визначена відповідно до підпункту Ь) цього пункту, оцінка для митних цілей повинна ґрунтуватися на найближчому еквіваленті такої вартості, який можна визначити.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 7 Угоди про застосування статті VII Генеральної угоди про тарифи й торгівлю від 15.04.1994 якщо митної вартості імпортних товарів не може бути визначено згідно з положеннями статей 1-6 включно, митна вартість визначається з використанням обґрунтованих засобів, сумісних з принципами та загальними положеннями цієї Угоди й статті VIIГАТТ 1994 та на підставі даних, наявних у країні імпорту.

Відповідачем не наведено обставин та не надано належних доказів, що ставили б під сумнів дійсність заявленої вартості товару. Судом таких обставин також не встановлено.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, оскаржуване рішення є необґрунтованим та прийнятим без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень.

З огляду на викладене, рішення про коригування митної вартості товарів №UA902020/2025/100006/2 від 18.02.2025 року прийняте Черкаською митницею, є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Авеню Сім».

Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7570,00 грн, суд зазначає таке.

Позивачем на підтвердження витрат з оплати правової допомоги, понесених ним при розгляді позовної заяви в суді, подано копії наступних документів: договір про надання правової (правничої) допомоги від 08.04.2025, доручення про надання правової допомоги №2 від 10.04.2025, акт надання послуг №3 від 15.04.2025, платіжну інструкцію №3164 від 15.04.2025 на суму 7570,00 грн, довіреність у порядку передоручення від 09.04.2025, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХВ №002097.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, в межах справи №520/9039/25 вказав, що заявлені до відшкодування витрати позивача на надання професійної правничої допомоги є неспівмірними до цієї справи, тому заперечував проти стягнення таких витрат.

У зв`язку з наведеними обставинами суд зауважує, що відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України в контексті ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що відповідно до частини шостої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19, від 30 червня 2022 року у справі №640/1175/20, від 11серпня 2022 року у справі №300/2050/19.

З урахуванням викладеного суд зазначає таке.

Так, дослідивши договір про надання правової (правничої) допомоги від 08.04.2025, доручення про надання правової допомоги №2 від 10.04.2025, акт надання послуг №3 від 15.04.2025, платіжну інструкцію №3164 від 15.04.2025 на суму 7570,00 грн, довіреність у порядку передоручення від 09.04.2025, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХВ №002097, судом установлено, що за даним договором представник позивача приймає на себе зобов`язання про надання правової допомоги ТОВ "Авеню Сім" з питання скасування рішень про коригування митної вартості товарів.

Відповідно до п.5 Доручення про надання правової допомоги №2 від 10.04.2025 клієнт здійснює остаточний розрахунок за правову допомогу, надану в рамках цього Доручення, протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту підписання акту приймання-передачі наданої правової допомоги.

Згідно з актом надання послуг №3 від 15.04.2025 загальна вартість робіт (послуг) склала 7570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 00 копійок.

Відповідно до копії платіжної інструкції від 15.04.2025 №3164 ТОВ "Авеню Сім" сплатило адвокату Босенко М.О. суму в розмірі 7570,00 грн відповідно до договору про надання правової (правничої) допомоги №1 від 08.04.2025.

Вивчивши подані представником позивача докази суд установив, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу - 7570,00 грн є справедливим та співмірним з обставинами даного конкретного спору.

Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 2422,40 грн, що підтверджується квитанцією про сплату від 15.04.2025 №2438-7266-7369-1630.

Враховуючи те, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.04.2025 роз`єднано в самостійні провадження позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНЮ СІМ" до Черкаської митниці Державної митної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, на користь позивача в межах даної справи підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 484,48 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 1514,00 грн.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНЮ СІМ" (вул. Клочківська, буд. 111-А, офіс 8-9, м. Харків, 61145, ) до Черкаської митниці Державної митної служби України (вул. Остафія Дашковича, буд. 76, м. Черкаси, 18001, ) про визнання протиправними та скасування рішень - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA902020/2025/100006/2 від 18.02.2025, прийняте Черкаською митницею Державної митної служби України.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНЮ СІМ" за рахунок бюджетних асигнувань Черкаської митниці сплачений судовий збір у розмірі 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні сорок вісім копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1514,00 грн (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН