Справа № 160/10314/25
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа Міністерство оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання чинити певні дії,-
09.04.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 08.04.2025 року через систему Електронний суд позовна заява ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа Міністерство оборони України, в якій представник позивача просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та невиплати позивачу у повному розмірі додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 Питання деяких виплаті військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану у розмірі до 100000 гривень за період з 01.08.2024 року по 31.12.2024 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 Питання деяких виплаті військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану за період з 01.08.2024 року по 31.12.2024 року у розмірі 304 752,98 грн.
12.05.2025 року від представника Міністерства оборони України до суду надійшло пояснення на позов в якому зазначено, що підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у/ тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань. Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини; керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин. При цьому, п. 8 Розділу І Наказу №260 імперативно встановлено, що грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).
16.06.2025 року від представника в військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції представником відповідача зазначено наступне. На даний час військова частина НОМЕР_1 перебуває в районі ведення бойових дій, де виконує завдання щодо оборони територіальної цілісності України та захисту її громадян від збройної агресій Російської Федерації. Позивач у заявлені ним періоди, а саме серпень, жовтень, листопад та грудень 2024 року до безпосередньої участі у бойових діях не залучалась. Так у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року визначено, що військовослужбовці, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Відповідно ж до Наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року, зокрема розділом XXXIV такого наказу деталізовано порядок та підстави для виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. У заявлені позивачем періоди жодних дій перелічених п. 2 розділу XXXIV вона не виконувала. У своїй позовній заяві представник позивача демонструє своє нерозуміння принципів призначення та виплати додаткової винагороди у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року. Так означена винагорода виплачується у відповідності до того, які саме завдання та функції виконувались військовослужбовцем у період за який здійснюється виплата такої додаткової винагороди, а не тільки місця де такі обов`язки виконуються (в районі ведення бойових дій/поза межами такого району). Позивач у вказаний період виконувала свої посадові обов`язки, як кухар їдальні матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 і у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року та наказу Наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року їй було виплачено додаткову винагороду у розмірі 30 000,00 грн., що позивач не заперечує.
24.06.2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено про те, що відповідач не подав будь - якого доказу на спростування зазначених в позовній заяві обставин. Отже висновки, зазначені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2025 року, зазначена вище справа була розподілена та 10.04.2025 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 року означену позовну заяву було залишено без руху, надано було позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду: заяви про залучення третьої особи, викладеної з урахуванням положень ч.4 ст.49 КАС України; вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши обґрунтовані підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску.
На виконання вимог ухвали суду від 14.04.2025 року представником позивача Одудом Андрієм Андрійовичем до суду 18.04.2025 року (документ сформований в системі «Електронний суд» 17.04.2025 року) подано заяву про поновлення процесуального строку так клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета позову.
В даній заяві про поновлення процесуального строку звернення до суду представником позивача зазначено наступне. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплаті військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Позивач не була ознайомлена з наказами командирів (начальників) за період з 01.08.2024 року по 31.12.2024 року, і була впевнена що вона отримає додаткову винагороду так як територія на якій позивач виконувала бойові (спеціальні) завдання за призначенням, відповідно до наказів Головнокомандуючого Збройних Сил України: №400 від 03.09.2024 року, №461 від 04.10.2024 року, №503 від 02.11.2024 року, №546 від 04.12.2024 року, №5 від 03.01.2025 року - визначена як така, що відноситься до районів ведення воєнних (бойових) дій. Коли позивач не отримала у повному обсязі додаткову винагороду за період з 01.08.2024 року 31.08.2024 року, вона в усній формі звернулася до командування військової частини НОМЕР_1 , на що їй відповіли що виплата буде здійсненна пізніше. Також, коли позивач не отримала у повному обсязі додаткову винагороду за період з 01.09.2024 року 30.09.2024 року, вона знову в усній формі звернулася до командування військової частини НОМЕР_1 , на що їй відповіли що виплата буде здійсненна пізніше. За період з 01.10.2024 року по 31.10.2024 року позивач знову не отримала у повному обсязі додаткову винагороду, як і за попередні два місяці, на що знову отримала обіцянку від командування що виплата буде здійсненна пізніше. Коли вже позивач не отримала у повному обсязі додаткову винагороду і за період з 01.11.2024 року по 31.12.2024 року, та знову отримувала лише обіцянки що виплата буде здійсненна пізніше, а також на фоні того що за зазначенні періоди додаткову винагороду у повному обсязі не отримали більшість військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , які також були обуренні, позивач 03.01.2025 року звернувся за правовою допомогою до адвоката Одуда А.А. Позивач звертаючись за правовою допомогою до адвоката Одуд А.А., не мала при собі жодних документів, наказів, рапортів, витягів з бойових розпоряджень які б могли бути доказами у даній справі, оскільки територіально перебувала на території ведення бойових дій беручи безпосередню участь у бойових діях, здійснювала заходи, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та не мала фізичної змоги збирати відповідні докази. Тому, для з`ясування обставин справи з метою збирання доказів, адвокатом Одуд А.А. 13.01.2025 року до військової частини НОМЕР_1 було направлено адвокатський запит вих. №74-128. У відповіді на адвокатський запит №11/367 були викладенні всі обставини справи з відповідними додатками, яку адвокат Одуд А.А. отримав 20.01.2025 року. Але, в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху, зазначено як факт так і момент звернення з адвокатським запитом вих. №74-128 від 13.01.2025 року не доводить того, що протягом тривалого часу, який минув до цього, існували об`єктивні і непереборні обставини, що не залежали від волі заявника і не дозволяли реалізувати право на звернення до суду, а не мало місце нічим невиправдане зволікання з реалізацією такого права. Позивачу неодноразово було обіцяно у виплаті додаткової винагороди, на що вона певний час сподівалася, сама ж позивач знаходиться на території введення активних бойових дій, обороняючи не лише Україну, а й захищаючи безпеку населення. Тому, представник позивача вважає, що сам лише факт перебування позивача в таких тяжких умовах, а саме на території введення бойових дій, де вона втрачає себе, втрачає близьких, друзів, побратимів, втрачає своє здоров`я, соціальні зв`язки, будучи обмеженим у пересуванні та вільному спілкування через поганий зв`язок, є достатньою підставою для поновлення строку звернення до суду. Відтак представник позивача просить суд взяти до уваги, що територія на якій позивач виконував бойові (спеціальні) завдання за призначенням, відповідно до наказів Головнокомандуючого Збройних Сил України - визначена як така, що відноситься до районів ведення воєнних (бойових) дій, тому позивач мав обмежений доступ до правової допомоги та перебував у стані, коли фізично та психологічно не мав можливості займатися приватними справами, зокрема сподівався, що гарантії надані державою, будуть дотримані військовою частиною у повному розмірі. Вказані обставини свідчать про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав із поважних причин та є підставою для поновлення судом строків, встановлених ст.122 КАС України.
23.04.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято до свого провадження означену позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач є військовослужбовцем та проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 , а саме: ОСОБА_1 солдат, кухар їдальні взводу матеріально-технічного забезпечення.
З метою надання інформації, з питань нарахування та сплати позивачу щомісячної додаткової винагороди (пропорційно із розрахунку на місяць) в розмірі 100 000 гривень які беруть безпосередньо участь у бойових діях, або які забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових (спеціальних) завдань в періоді з 01.08.2024 року по 31.12.2024 року, до військової частини НОМЕР_1 було направлено адвокатський запит вих. №74-128 від 13.01.2025 року.
У відповіді на адвокатський запит №11/367 від 20.01.2025 року зазначено, що відповідно до бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 №1398т від 11.06.2024 року, бойового наказу командира військової частини НОМЕР_1 №33-БН/т від 11.06.2024 року та з метою ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань підрозділами першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно, в періоді з 01.08.2024 року по 31.12.2024 року, всьому особовому складу військової частини НОМЕР_1 , в тому числі і позивачам, були визначені наступні бойові розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 : №413дск від 01.08.2024 року, №490дск від 01.09.2024 року, №550дск від 01.10.2024 року, №609дск від 01.11.2024 року, №651дск від 01.12.2024 року.
Також, до відповіді на адвокатський запит, були додані витяг з бойових розпоряджень командира військової частини НОМЕР_1 , копії наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. з додатками та довідками про доходи військовослужбовців, тобто зокрема і позивача.
Представник позивача звертає увагу суду на те, що у рапортах щодо здійснення виплати військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , чомусь зазначені не всі позивачі за аналогічним позовом, а також вибірково зазначені незрозумілі періоди. Також, рапорти щодо здійснення виплати військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 не співпадають з наказами про виплату додатковї винагороди, а також відсутні деякі позивачі, або навпаки є ті хто не зазначений в рапортах, і знову зазначені незрозумілі періоди. Ознайомившись з такими документами позивач вважає, що військова частина НОМЕР_1 бездіяльно протиправно, не виплатила позивачу грошове забезпечення яке йому передбачене, у розмірі 100 000 грн., за період з 01.08.2024 року по 31.12.2024 рік, а саме: ОСОБА_1 має оклад 20 586 грн. Відповідно до довідки про доходи їй було нараховано: - за серпень 2024 року 51 029,93 грн.; за вересень 2024 року 51 029,93 грн.; за жовтень 2024 року 51 029,93 грн.; за листопад 2024 року 51 029,93 грн.; за грудень 2024 року 94 057,30 грн. Не виплачена додаткова винагорода у розмірі 100 000 грн., у повному розмірі, за серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2024 року, а саме: за серпень 2024 року 69 556,07 грн., (виходячи із розрахунку 100 000 грн. (додаткова винагорода) + 20 586 грн. (оклад) - 51 029,93 грн. (нараховано)); за вересень 2024 року 69 556,07 грн., (виходячи з розрахунку 100 000 грн. (додаткова винагорода) + 20 586 грн. (оклад) - 51 029,93 грн. (нараховано)); за жовтень 2024 року 69 556,07 грн., (виходячи з розрахунку 100 000 грн. (додаткова винагорода) + 20 586 грн. (оклад) - 51 029,93 грн. (нараховано)); за листопад 2024 року 69 556,07 грн., (виходячи з розрахунку 100 000 грн. (додаткова винагорода) + 20 586 грн. (оклад) - 51 029,93 грн. (нараховано)); за грудень 2024 року 26 528,70 грн., (виходячи з розрахунку 100 000 грн. (додаткова винагорода) + 20 586 грн. (оклад) - 94 057,30 грн. (нараховано)). А разом 304 752,98 грн.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
У частині другій статті 9 цього Закону установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Тарифна сітка розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців та їх розміри визначені постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".
Абзацом другим частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України постановлено ввести в Україні воєнний стан.
Цього ж дня, Указом Президента України № 69/2022 на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України №2102IX від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Строк дії режиму воєнного стану продовжувався Указом від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року №259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року №2212IX, Указом від 17 травня 2022 року №341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року №2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року №757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року №2738IX, Указом від 6 лютого 2023 року №58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року №2915-IX, Указом від 1 травня 2023 року №254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року №3057-IX, Указом від 26 липня 2023 року №451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року №3275-IX, Указом від 6 листопада 2023 року №734/2023, затвердженим Законом України від 8 листопада 2023 року №3429-IX, Указом від 5 лютого 2024 року №49/2024, затвердженим Законом України від 6 лютого 2024 року №3564-IX, Указом від 6 травня 2024 року №271/2024, затвердженим Законом України від 8 травня 2024 року №3684-IX, Указом від 23 липня 2024 року №469/2024, затвердженим Законом України від 23 липня 2024 року №3891-IX, Указом від 28 жовтня 2024 року №740/2024, затвердженим Законом України від 29 жовтня 2024 року №4024-ІХ, Указом від 14 січня 2025 року №26/2025, затвердженим Законом України від 15 січня 2025 року №4220-ІХ, та Указом від 15 квітня 2025 року №235/2025, затвердженим Законом України від 16 квітня 2025 року №4356-IX.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 Про введення воєнного стану в Україні та № 69 Про загальну мобілізацію Кабінет Міністрів України прийнято постанову від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (надалі - Постанова №168).
Відповідно до пункту 1-1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану (зі змінами, в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин, далі Постанова №168) військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
У пункті 2-1 Постанови № 168 зазначається, що виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Пунктом 2-1 Постанови №168 встановлюється, що міністерства та державні органи за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки визначають особливості виплати додаткової винагороди та винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) особам, зазначеним у пункті 11 цієї постанови, та додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 12 цієї постанови, у тому числі в частині встановлення переліку бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, для здійснення такої виплати, з урахуванням завдань, покладених на Збройні Сили, Службу безпеки, Службу зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міністерства оборони, Національну гвардію, Державну прикордонну службу, Управління державної охорони, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, Державну спеціальну службу транспорту.
На виконання пункту 2-1 Постанови №168 наказом Міністерства оборони № 44 від 25.01.2023 доповнено новим розділом Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі Наказ № 260).
Відповідно до пункту 2 розділу ХХХIV Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану Наказу №260 на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану виплачується в таких розмірах: 100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам), та виконують бойові (спеціальні) завдання (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах) під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у тому числі тим, що визначені в абзаці чотирнадцятому цього пункту).
У пункті 4 Наказу №260 зазначається, що підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:
1) бойовий наказ (бойове розпорядження);
2) журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
3) рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, на підтвердження наявності права на отримання передбаченої Постановою № 168 додаткової винагороди в розмірі 100 000, 00 грн., позивач посилається на листи військової частини НОМЕР_1 від 20.01.2025 №11/367 в якому зазначено, що відповідно до бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 №1398т від 11.06.2024 року, бойового наказу командира військової частини НОМЕР_1 №33-БН/т від 11.06.2024 року та з метою ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань підрозділами першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно, в періоді з 01.08.2024 року по 31.12.2024 року, всьому особовому складу військової частини НОМЕР_1 , в тому числі і позивачам, були визначені наступні бойові розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 : №413дск від 01.08.2024 року, №490дск від 01.09.2024 року, №550дск від 01.10.2024 року, №609дск від 01.11.2024 року, №651дск від 01.12.2024 року.
Втім, на переконання суду, вказані документи не можуть бути підставою для нарахування і виплати позивачу передбаченої Постановою №168 додаткової винагороди в розмірі 100000,00 грн., оскільки підставою для виплати такої винагороди є виключно факт виконання військовослужбовцем бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії підтверджений сукупністю таких документів, як бойовий наказ (розпорядження), журнал бойових дій, рапорт командира, зміст яких відображає суть виконаного завдання та період його виконання.
Суд зазначає, що з долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що в журналах ведення бойових дій військової частини НОМЕР_1 відсутні відповідні записи про безпосередню участь позивача у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Тобто, інформація щодо виконання позивачем бойових завдань у зазначеному журналі бойових дій відсутня.
Крім того, з наданих позивачем копій бойових розпоряджень командира військової частини НОМЕР_1 , та які зазначено у листі в/ч не вбачається безпосередня участь позивача у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Долучені до матеріалів справи докази, рапорти командира взводу, тощо, суд вважає такими, що не підтверджують в повній мірі факт безпосередньої участь позивача у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, тому що вказаний факт може бути підтверджений в комплексі з бойовими наказами (бойовими розпорядженнями) та журналом бойових дій, у зв`язку з чим зазначені рапорти не можуть бути підставою для нарахування і виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168.
Отже, зважаючи на те, що позивач не зазначив конкретні бойові завдання, які ним виконувались у спірний період, а також не надав доказів виконання таких завдань, зокрема, бойових наказів (розпоряджень), журналів бойових дій, суд доходить висновку про відсутність у позивача права на отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, в розмірі 100 000, 00 гривень.
Стосовно поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд зазначає, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 року означену позовну заяву було залишено без руху, надано було позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду: заяви про залучення третьої особи, викладеної з урахуванням положень ч.4 ст.49 КАС України; вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши обґрунтовані підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску.
На виконання вимог ухвали суду від 14.04.2025 року представником позивача Одудом Андрієм Андрійовичем до суду 18.04.2025 року (документ сформований в системі «Електронний суд» 17.04.2025 року) подано заяву про поновлення процесуального строку так клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета позову.
В даній заяві про поновлення процесуального строку звернення до суду представником позивача зазначено наступне. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплаті військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Позивач не була ознайомлена з наказами командирів (начальників) за період з 01.08.2024 року по 31.12.2024 року, і була впевнена що вона отримає додаткову винагороду так як територія на якій позивач виконувала бойові (спеціальні) завдання за призначенням, відповідно до наказів Головнокомандуючого Збройних Сил України: №400 від 03.09.2024 року, №461 від 04.10.2024 року, №503 від 02.11.2024 року, №546 від 04.12.2024 року, №5 від 03.01.2025 року - визначена як така, що відноситься до районів ведення воєнних (бойових) дій. Коли позивач не отримала у повному обсязі додаткову винагороду за період з 01.08.2024 року 31.08.2024 року, вона в усній формі звернулася до командування військової частини НОМЕР_1 , на що їй відповіли що виплата буде здійсненна пізніше. Також, коли позивач не отримала у повному обсязі додаткову винагороду за період з 01.09.2024 року 30.09.2024 року, вона знову в усній формі звернулася до командування військової частини НОМЕР_1 , на що їй відповіли що виплата буде здійсненна пізніше. За період з 01.10.2024 року по 31.10.2024 року позивач знову не отримала у повному обсязі додаткову винагороду, як і за попередні два місяці, на що знову отримала обіцянку від командування що виплата буде здійсненна пізніше. Коли вже позивач не отримала у повному обсязі додаткову винагороду і за період з 01.11.2024 року по 31.12.2024 року, та знову отримувала лише обіцянки що виплата буде здійсненна пізніше, а також на фоні того що за зазначенні періоди додаткову винагороду у повному обсязі не отримали більшість військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , які також були обуренні, позивач 03.01.2025 року звернувся за правовою допомогою до адвоката Одуда А.А. Позивач звертаючись за правовою допомогою до адвоката Одуд А.А., не мала при собі жодних документів, наказів, рапортів, витягів з бойових розпоряджень які б могли бути доказами у даній справі, оскільки територіально перебувала на території ведення бойових дій беручи безпосередню участь у бойових діях, здійснювала заходи, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та не мала фізичної змоги збирати відповідні докази. Тому, для з`ясування обставин справи з метою збирання доказів, адвокатом Одуд А.А. 13.01.2025 року до військової частини НОМЕР_1 було направлено адвокатський запит вих. №74-128. У відповіді на адвокатський запит №11/367 були викладенні всі обставини справи з відповідними додатками, яку адвокат Одуд А.А. отримав 20.01.2025 року. Але, в ухвалі Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху, зазначено як факт так і момент звернення з адвокатським запитом вих. №74-128 від 13.01.2025 року не доводить того, що протягом тривалого часу, який минув до цього, існували об`єктивні і непереборні обставини, що не залежали від волі заявника і не дозволяли реалізувати право на звернення до суду, а не мало місце нічим невиправдане зволікання з реалізацією такого права. Позивачу неодноразово було обіцяно у виплаті додаткової винагороди, на що вона певний час сподівалася, сама ж позивач знаходиться на території введення активних бойових дій, обороняючи не лише Україну, а й захищаючи безпеку населення. Тому, представник позивача вважає, що сам лише факт перебування позивача в таких тяжких умовах, а саме на території введення бойових дій, де вона втрачає себе, втрачає близьких, друзів, побратимів, втрачає своє здоров`я, соціальні зв`язки, будучи обмеженим у пересуванні та вільному спілкування через поганий зв`язок, є достатньою підставою для поновлення строку звернення до суду. Відтак представник позивача просить суд взяти до уваги, що територія на якій позивач виконував бойові (спеціальні) завдання за призначенням, відповідно до наказів Головнокомандуючого Збройних Сил України - визначена як така, що відноситься до районів ведення воєнних (бойових) дій, тому позивач мав обмежений доступ до правової допомоги та перебував у стані, коли фізично та психологічно не мав можливості займатися приватними справами, зокрема сподівався, що гарантії надані державою, будуть дотримані військовою частиною у повному розмірі. Вказані обставини свідчать про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав із поважних причин та є підставою для поновлення судом строків, встановлених ст.122 КАС України.
Згідно з ч. 1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Положеннями ч.2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено загальне правило, відповідно до якого для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Разом з тим, згідно із ч.3 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Слід зазначити, що спірні правовідносини стосуються зобов`язання суб`єкта владних повноважень нарахувати та виплатити грошове забезпечення позивачеві під час проходження служби, а не виплати сум, належних позивачеві при звільненні, внаслідок чого, зазначені положення статті 233 КЗпП України не підлягають застосуванню при оцінці судом обставини щодо дотримання позивачем строку звернення до суду із цим позовом.
Отже, єдиною чинною процесуальною нормою, яка підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, є частина 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, яка встановлює місячний строк для звернення до суду.
Відповідно до ч.1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Згідно зі статтями 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування поважності причин пропуску строку звернення до суду покладений на позивача.
Оцінюючи обставини, що перешкоджали реалізації процесуального права на звернення до суду, на які позивач посилається як на поважні, суд виходить з оцінки та аналізу всіх наведених у заяві доводів і з того, чи мав позивач за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду (чи відсутні були вагомі перешкоди, труднощі для реалізації цього права).
Положеннями статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Положеннями частини першої статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що процесуальні строки це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені встановлюються судом.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк (частина перша, частина четверта статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України).
Разом з тим в контексті розгляду питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду, суд враховує правову позицію, викладену у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», згідно з якою, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання необхідно звертати увагу на обставини справи.
У справі «Bellet v. Fгаnсе» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Як свідчить практика Європейського Суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2024 року у справі №500/7140/23 з подібними правовідносинами, скасовуючи ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2024 року щодо залишення позову без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, серед іншого, зазначив, що судами не було досліджено питання коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права при зверненні до суду 02 листопада 2023 року із позовними вимогами про перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 19 липня 2022 року по 19 грудня 2022 року.
Беручи до уваги норми Конституції України, а також враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, спрямовану на ефективний доступ особи до суду для захисту її порушеного права, з метою недопущення обмеження права позивача на судовий захист, суд вважає, що причини пропуску строку звернення позивача з даною позовною заявою до адміністративного суду є поважними, а тому, пропущений процесуальний строк звернення до суду необхідно поновити.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною 2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.
При цьому, суд враховує, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).
Крім того, згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд зазначає, що всі інші аргументи сторін досліджені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду не спростовують.
Підсумовуючи викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до приписів ст.139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою.
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа Міністерство оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання чинити певні дії відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник