Справа № 638/4009/25
Суддя: Поляков О. В.
Дата ухвалення: 2025-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 638/4009/25
Провадження № 2-а/638/188/25
РІШЕННЯ

Іменем України

24 червня 2025 року м. Харків

Суддя Шевченківського районного суду м. Харкова Поляков О.В.,

за участю секретаря Кутоманової К.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Річко О.О.,

перекладача Титаренко М.О.,

представника відповідача Коваленко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області , в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову ПН МХК 004862 від 24.02.2025, про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 203 КУпАП щодо громадянина Палестини ОСОБА_1 та закрити справу.

11 березня 2025 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова позовну заяву у справі №638/4009/25 було залишено без руху та надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2025 року відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін.

27.03.2025 копію ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та доданих до неї документів було доставлено до Електронного кабінету Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області.

09.04.2025 представником відповідача через «Електроний суд» було надано відзив на позовну заяву з доданими до неї документами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 23.10.2024 щодо позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 004719 та постанова про накладення адміністративного стягнення ПН МХК 004718, а також рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №016926. Позивачу не було надано можливості скористатися послугами перекладача та представника, тому позивачем було сплачено адміністративне стягнення на місці.

ОСОБА_1 звернувся до представництва УВКБ ООН в Україні та отримав правову допомогу. Йому було роз`яснено його право на звернення за захистом України, оскільки, за його твердженнями, він не може повернутися до країни походження Палестини. Позивач заповнив заяву-анкету про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та особисто 30 січня 2025 року звернувся до уповноваженого відділу ГУ ДМС України в Харківській області. Однак реалізувати своє звернення він не зміг через усну відмову у прийнятті його заяви. Того ж дня позивач подав свою заяву через відділ документообігу відповідача. 24 лютого 2025 року ОСОБА_1 прийшов до відділу документообігу ГУ ДМС України в Харківській області для того, щоб отримати відповідь з приводу розгляду його заяви, поданої 30 січня 2025 року, адже у відповіді на адвокатський запит з приводу не прийняття заяви позивача про надання йому захисту, зазначалося, що він має отримати цю відповідь особисто. Вважаючи бездіяльність відповідача незаконною, необґрунтованою та такою, що грубо порушує його права, передбачені законодавством України, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, а саме визнання протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо невиконання вимог ч. 12 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що полягає у відмові у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою. Наразі ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року у справі № 520/4565/25 відкрито провадження. Разом з тим, у день особистого отримання відповіді відносно позивача повторно було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 004863 та постанова про накладення адміністративного стягнення ПН МХК 004862 за ч. 3 ст. 203 КУпАП. Позивач вважає оскаржувану постанову протиправною, а тому такою, що підлягає скасуванню та звертається до суду з цим позовом.

Позивач звернувся в Україні з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в порядку, передбаченому Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до зазначеного в Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначення Позивач є біженцем, оскільки Позивач не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками релігійних переконань та систематичного порушення прав людини перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни та не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань. До того ж, у примітці до статті 203 КУпАП зазначається, що дія цієї статті не поширюється на випадки, якщо іноземці або особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка портребує додаткового захисту.

Оскільки відповідач без поважних причин не приймав у позивача заяву про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, то на думку представника позивача, у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення за статтею 203 КУпАП. Однак, вказані обставини при складенні протоколу та винесенні постанови не враховано. Тобто, при складенні протоколу та подальшому притягненні позивача до адміністративної відповідальності всебічне, повне та об`єктивне з`ясування фактичних обставин справи не здійснювалося.

При прийнятті рішення щодо притягнення до відповідальності позивача фактичні обставини справи належним чином не вивчалися, належної оцінки наявним доказам не надано. Більш того, позивач є іноземцем, який не володіє українською мовою, а участь перекладача йому не була забезпечена, тож він не міг надати зрозумілі пояснення або аргументи.

Крім того, у протоколі про адміністративне правопорушення від 24 лютого 2025 та оскаржуваній постанові відсутні відомості про залучення перекладача, хоча позивач не володіє українською мовою. Зазначене, у свою чергу, додаткового свідчить про протиправність оскаржуваної постанови.

Позивач є особою без громадянства, країною походження якого є Палестина і українською мовою він не володіє. Однак, попри це, під час прийняття оскаржуваних протоколу та постанови, він не був забезпечений перекладачем, або представником, який би міг пояснити йому суть оскаржуваного рішення та надати свої пояснення з приводу повернення в країну походження, Газа, Палестина та звернення позивача за захистом в Україні. В оскаржуваних протоколі та постанові не зазначено, що Позивач вільно володіє українською мовою, та не додано доказів, які б підтверджували факт володіння українською мовою. Те, що позивач ніби «відмовився» від перекладача, також не може вважатися законним, оскільки без участі перекладача позивач взагалі не розумів сенсу юридичних документів та своїх прав на залучення перекладача. Більш того, у Позивача на момент прийняття оскаржуваних протоколу і постанови вже був укладений договір про надання правничої допомоги з адвокатом, однак його представника також не було залучено через відсутність зрозумілої для Позивача комунікації. Внаслідок чого до відома Позивача не було доведено ні суть оскаржуваних протокола або постанови, окрім того, що позивач «винен і має заплатити штрафі», не було роз`яснено право та порядок на оскарження даного рішення на мові, якою він володіє.

Враховуючи викладене, у позивача був відсутній умисел на вчинення адміністративного правопорушення. Позивач вважає оскаржувану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідач, користуючись своїм процесуальним правом, заперечує у повному обсязі проти вказаного позову та вважає доводи позовної заяви необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, ураховуючи наступне. 24 лютого 2025 року ГУ ДМС у Харківській області було складено протокол ПР МХК 004863 про адміністративне правопорушення відносно громадянина Палестини ОСОБА_1 щодо порушення ним правил перебування іноземних громадян на території України, а саме частини третьої статті 203 КУпАП. Також 24.02.2025 під час розгляду адміністративної справи відносно громадянина Палестини ОСОБА_1 було встановлено, що він незаконно перебуває на території України більше 30 календарних днів, порушення скоєно повторно, а тому підпадає під дію частини третьої статті 203 КУпАП, що передбачає накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн. Постановою ПН МХК 004862 від 24.02.2025 року було притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до частини третьої статті 203 КУпАП громадянина Палестини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з призначенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5100 грн. Позивач з вказаним правопорушенням погодився, про що свідчать його письмові пояснення, які у нього були відібрані під час розгляду адміністративної справи. Штраф на даний момент не сплачено. Вказана постанова була оскаржена позивачем відповідно до статті 289 КУпАП в 10-денний строк з дня її винесення. Позивач посилається на те, що він начебто перебував законно на території України, оскільки мав посвідку на тимчасове перебування, на яку, на думку представника позивача, начебто поширюється дія постанови КМУ № 1202. Однак, вказане не відповідає дійсності. Позивача дійсно 02.10.2020 року було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 як особу, що прибула в Україну з метою навчання згідно з постановою КМУ від 21 жовтня 2022 року №1202, про «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам російської федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 р., підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування. Іноземці або особи без громадянства, крім громадян Російської Федерації, зобов`язані в установленому законодавством порядку подати документи для обміну таких посвідок на тимчасове чи постійне проживання протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану. Однак, на думку відповідача, позивачем допущено неправильне тлумачення та застосування норм зазначеної постанови до спірних правовідносин. За наявною інформацією, 03.10.2022 позивача було відраховано з Харківської медичної академії післядипломної освіти наказом № 11/2022-М від 03.10.2022 у зв`язку із закінченням навчання. Про вказане було повідомлено в листі вищого навчального закладу від 05.01.2023 за вих. № 20-25/131. На підставі вказаного 11.01.2023 посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 визнано недійсною. Таким чином, законна підстава, якою була обумовлена дія посвідки на тимчасове проживання, видана позивачеві з метою навчання, відповідно до п. 13 ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», припинила своє існування. Аналіз положень ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в якій наведено перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, дає можливість дійти висновку, що за відсутності законної підстави для видачі посвідки, якою в даній справі було навчання, виключається законність перебування іноземців та осіб без громадянства на території України. Отже, вищевказане виключає як законність перебування позивача на території України, так і поширення на нього положень постанови КМУ від 21 жовтня 2022 року №1202. Із вказаного вбачається, що позивач перебуває на території України без законних підстав.

Із пояснень, наданих позивачем 24.02.2025, вбачається, що востаннє він прибув на територію України 02.08.2024 через КПП Орлівка з метою працевлаштування та проживання в Україні. Він розумів, що міг перебувати на території України в межах строку, визначеного візою. Однак, станом на 23.10.2024 уже перебував в Україні з перевищенням строку, тобто нелегально. 23.10.2024 стосовно позивача відповідачем було складено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП адміністративний протокол ПР МХК 004719 від 23.10.2024 та накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу, в подальшому штраф було сплачено позивачем. Позивач мав виїхати з України до 23.11.2024, однак, рішення ГУДМС у Харківській області від 24.10.2024 не виконав. Положеннями частин першої та третьої статті 203 КУпАП визначено, що перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів, а так само недодержання ними встановлених законодавством вимог транзитного проїзду через територію України або вимог декларування чи реєстрації місця проживання (перебування) тягнуть за собою накладення штрафу від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за такі самі порушення, тягнуть за собою накладення штрафу від трьохсот до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Враховуючи вказане, Основ`янським відділом у місті Харкові ГУДМС у Харківській області було складено оскаржувану позивачем постанову ПН МХК 004862 від 24.02.2025 року про притягнення громадянина Палестини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності відповідно до частини третьої статті 203 КУпАП. Також, відповідач звертає увагу, що в графі «перекладач» оскаржуваної постанови зазначено, що позивач його «Не потребує». Про отримання примірника постанови позивач також підписався особисто. Отже, посилання позивача на те, що йому не вручили примірника рішення про примусове повернення у перекладі на мову, якою він володіє, відповідач вважає необґрунтованими з огляду на відсутність у ОСОБА_1 такої потреби в день складання постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Отже, відповідач вважає, що доводи позивача ніяким чином не впливають та не могли впливати на прийняття оскаржуваного рішення. Водночас, звертає увагу суду на помилкові висновки позивача щодо нібито перебування ОСОБА_1 у статусі біженця або особи, що потребує додаткового захисту. Вважає, що вказаними твердженнями представник позивача вводить суд в оману та відверто маніпулює фактами. 30.01.2025 в ГУ ДМС в Харківській області була отримана заява позивача щодо отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, тобто вже після того, як дізнався про рішення про примусове повернення. На заяву ОСОБА_1 було надано відповідь від 19.02.2025 щодо порушення позивачем порядку звернення за захистом в Україні та незаконного перебування в Україні на час подання заяви. На даний час це є предметом спору в іншій судовій справі. Відповідач звертає увагу суду на тому, що статус біженця та шукача захисту підтверджується відповідною довідкою, що видається органом міграційної служби іноземцю в обмін на паспорт іноземця на період розгляду заяви про надання статусу біженця. Позивач такої довідки не отримував, а отже й відсутні підстави вважати ОСОБА_1 особою, яка звернулася за захистом.

Отже, твердження представника позивача, що дії відповідача, є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності на думку представника відповідача є неправомірними. У зв`язку з чим відповідач просить у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Суд, заслухавши думку позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення врегульований ст. 286 КАС України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продавжувався.

Відповідно до постанови КМУ від 21 жовтня 2022 року № 1202 "Про деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану", посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам російської федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 р., підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування іноземці або особи без громадянства, крім громадян Російської Федерації, зобов`язані в установленому законодавством порядку подати документи для обміну таких посвідок на тимчасове чи постійне проживання протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану.

23.10.2024 року відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 004719 та постанова про накладення адміністративного стягнення Н МХК 004718, а також рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №016926. Позивачем було сплачено адміністративне стягнення на місці.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

30 січня 2025 року позивач звернувся до уповноваженого відділу ГУ ДМС України в Харківській області про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. 24 лютого 2025 року позивач прийшов до відділу документообігу ГУ ДМС України в Харківській області для того, щоб отримати відповідь з приводу розгляду його заяви, поданої 30 січня 2025 року. Разом з тим, у день особистого отримання відповіді відносно позивача повторно було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 004863 та постанова про накладення адміністративного стягнення ПН МХК 004862, за ч. 3 ст. 203 КУпАП.

Згідно зі ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 203 КУпАП передбачено, що перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Об`єктом цього правопорушення є правила перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України іноземців та осіб без громадянства. Правовий статус, основні права, свободи та обов`язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, і порядок питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюється Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773- VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону іноземцями та особами без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, є іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 № 389-VІІІ (далі - Закон №389-VІІІ) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно частинами першою та двадцятою статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

Згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У примітці до статті 203 КУпАП зазначається, що дія цієї статті не поширюється на випадки, якщо іноземці або особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Оскільки відповідач не приймав у позивача заяву про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, а також те, що бездіяльність Державної міграційної служби вже оскаржувалась до адміністративного суду під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, то, відповідно, у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 203 КУпАП.

Відповідачем не враховано, що позивач є громадянином іншої держави, країною походження якого є Палестина, та звернувся до відповідача з заявою про визнання біженцем чи особою, яка потребують додаткового захисту, а отже належить до вразливої групи населення шукачів захисту.

Суб`єктивна сторона правопорушення передбаченого статтею 203 КУпАП характеризується саме наявністю умисної вини.

Статтею 10 КУпАП визначено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Водночас, як вбачається зі змісту спірної постанови, під час вирішення питання про притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не встановлювався факт наявності умислу в його діях, які були пов`язані з порушенням правил перебування на території України, а відповідно, як наслідок і наявність складу адміністративного правопорушення за частиною першою статті 203 КУпАП.

Крім того, під час складання протоколу та оскаржувальної постанови про адміністративне правопорушення від 24 лютого 2025 року відсутні відомості про залучення ОСОБА_1 перекладача, як громадянину іншої країни - Палестини.

Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухилно додержуватись Конституції України та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод право кожного обвинуваченого на переклад мовою, якою володіє особа, розглядається як невід`ємна складова права на захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП, особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, має право користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження. Особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, в провадженні у справі про адміністративне правопорушення мають бути забезпечені права, передбачені ст. 268 КУпАП, у тому числі право користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця в галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи; виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження.

Європейський суд з прав людини має сталу практику щодо розгляду справ із дотриманням права на допомогу перекладача як однієї зі складових прав обвинуваченого на захист, у контексті дотримання права на справедливий судовий розгляд, що зафіксовано у декількох рішеннях цього Суду, зокрема: «В контексті права на справедливий судовий розгляд, гарантованого ст. 6-3, підпункт (е) означає, що обвинувачений, який не розуміє мови, що використовується, або не розмовляє на ній, має право на безоплатну допомогу перекладача для письмового або усного перекладу всіх документів чи заяв по порушеній проти нього справі, що необхідні йому для розуміння того, що відбувається, та гарантувати його права» (Справа Шабельник проти України, рішення від 19 лютого 2009 року).

В оскаржувальних протоколі та постанові від 24.02.2025 не зазначено, що позивач ОСОБА_1 вільно володіє українською мовою, та не додано доказів, які б підтверджували факт володіння ним українською мовою. А тому суд ставить під сумнів, що при складанні протоколу та винесенні постанови про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 203 КУпАП, позивачу було доведено та зрозуміло суть протоколу або постанови адміністративного правопорушення.

З метою повноцінного розгляду справи суд з`ясовує питання про належне та своєчасне повідомлення особи про дату, час та місце розгляду адміністративної справи та обізнаність особи про прийняту постанову про накладення штрафу. Для цього суд перевіряє чи було дотримано уповноваженою особою приписів, унормованих у статті 278 КУпАП («Підготовка до розгляду справи про адміністративне правопорушення»), відповідно до яких орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Отже, необхідність дотримання належного та своєчасного повідомлення особи про час та місце розгляду адміністративної справи прямо регламентована приписами п. 3 статті 278 КУпАП.

За правилами статті 277-2 КУпАП повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи.

На необхідність дотримання процедури повідомлення особи про дату, час та місце розгляду адміністративної справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності за приписами Кодексу України про адміністративне правопорушення наголошує і Верховний Суд.

Так, оскільки у справах про притягнення осіб до адміністративної відповідальності за нормами КУпАП відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття судом апеляційної інстанції та не підлягає касаційному оскарженню, суди у судових рішеннях згідно з положеннями ст. 242 КАС України (щодо необхідності врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду), посилаються на правові висновки Верховного Суду, у справах, які перебували у провадженні касаційної інстанції, у зв`язку із передачею справ, які були не розглянуті та передані з Вищого адміністративного суду України, до внесення відповідних змін у законодавство України.

Верховний Суд, зокрема, у постановах від 31.03.2021 у справі № 676/752/17, від 21.03.2019 у справі № 489/1004/17, від 30.01.2020 у справах № 308/12552/16-а та № 482/9/17, від 06.02.2020 у справі № 205/7145/16-а зробив такі правові висновки: «Обов`язок повідомити особу про місце і час розгляду справи не пізніше ніж за три дні до дати розгляду справи про адміністративне правопорушення вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за три дні до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа. Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи про адміністративне правопорушення».

Чинне законодавство України покладає обов`язок щодо такого повідомлення на уповноважену посадову особу. Водночас зміст цього обов`язку не вичерпується надсиланням тексту відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без отримання, не свідчить про поінформованість особи про час та місце розгляду справи, а отже робить це право недієвим. Для інформування особи про час та місце розгляду справи можуть використовуватися різні способи: рекомендований лист, телеграма, телефакс, телефонограма, особисте вручення повідомлення представникам. Множинність способів повідомлення дозволяє уповноваженій посадовій особі обрати один або декілька способів, які забезпечують поінформованість особи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа. Такий обов`язок вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за три дні до дати розгляду справи. Факт несвоєчасного повідомлення або неповідомлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення є підставою для визнання постанови у справі про адміністративне правопорушення неправомірною як такої, що винесена з порушенням установленої процедури.

У матеріалах справи відсутня інформація щодо завчасного повідомлення особи, що притягається до адміністративної відповідальності, а саме за три дні до призначеної дати розгляду.

Крім того дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення визначені статтею 247 КУпАП. Відповідно до п. 1 цієї статті провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. 7, 9, 19, 90, 139, 243, 245, 250, 286 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МХК 004862 від 24.02.2025 щодо громадянина ПалестиниОСОБА_1 .

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 203 КУпАП закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань управління Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області (м. Харків, вул. Римарська, 24, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 484,48 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Другого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. В. Поляков