Справа № 380/20876/24
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Костецький Н.В.

23 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/20876/24 пров. № А/857/13909/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року у справі № 380/20876/24 за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

09.102024р. фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати Постанову про застосування адміністративно - господарського штрафу № ПШ 056610 від 31.07.2024р.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.03.2025р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.03.2025р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.07.2024р. контролюючий орган Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області проводив рейдову перевірку транспортних засобів перевізників, що здійснюють внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів та вантажів.

02.07.2024р. старший державний інспектор під час перевірки транспортного засобу «MERCEDES-BENZ, SPRINTER», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить Сенику І.Л., водій ОСОБА_2 , на автомобільній дорозі «Тернопіль - Львів - Рава-Руська», 138 км, с. Малехів, виявив порушення cт.ст.34, 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: при здійсненні регулярних спеціальних перевезень пасажирів по маршруту «Львів-Дубляни», відсутній протокол повірки та адаптації тахографа до т/з, у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт»: п. 2 ч.1 перевезення пасажирів з відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.39 цього Закону.

Ці відомості підтверджені актом від 02.07.2024р. №015271 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом. Водій із актом ознайомлений, від підпису відмовився.

З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 видно, що власником транспортного засобу «MERCEDES-BENZ, SPRINTER», д.н.з. НОМЕР_1 є Сеник І.Л.

Контролюючий орган на адресу позивача направив повідомлення №60340/31/24-24 від 11.07.2024р. про розгляд матеріалів справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, що відбудеться 31.07.2024р. в 09:00год. у приміщенні Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області за адресою: Львівська обл., Львівський р-н, с. Малехів, вул. В. Івасюка, буд. 8, 3-й пов.

31.07.2024р. відбувся розгляд адміністративної справи щодо позивача, за результатами якого Відділ державного нагляду (контролю) у Львівській області прийняв постанову від 31.07.2024р. №ПШ056610 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000 грн.

Не погоджуючись із даною постановою, позивач 22.08.2024р. звернувся зі скаргою про скасування оскарженої постанови до Державної служби України з безпеки на транспорті.

Державна служба України з безпеки на транспорті своїм рішенням, яке оформлене листом від 13.09.2024р. №9156/3.3/15-24, відмовив позивачу у задоволенні скарги.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту в Україні визначено Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001р. № 2344-III, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 2344-III).

ч.7 ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, зокрема, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015р. № 103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі Положення № 103).

п.1, п.4, п.8 Положення №103 передбачено, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Основними завданнями Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті.

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначає Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок № 1567).

В п.4 Порядку № 1567 передбачено, що державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

п.13 п.15 Порядку № 1567 встановлено, що графік проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) складається та затверджується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.

Рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених ст.39, ст.48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Як видно із матеріалів справи, посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області 02.07.2024р. проведено перевірку транспортного засобу марки Mercedes-Benz, Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

За результатами проведеної перевірки складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 02.07.2024р. №015271. У Акті зафіксовано виявлене порушення ст.ст. 34, 39, 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: при здійсненні регулярних спеціальних перевезень пасажирів по маршруту «Львів-Дубляни», відсутній протокол повірки та адаптації тахографа до т/з. Вказані обставини стали підставою для прийняття постанови.

ст.34 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлені вимоги до автомобільного перевізника, останній зобов`язаний: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирі.

Із змісту абз.3 ч.3 ст.39 Закону України «Про автомобільний транспорт» видно, що документами для регулярних спеціальних пасажирських перевезень є:

-для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із замовником транспортних послуг, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;

-для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, схема маршруту, розклад руху, інші документи, передбачені законодавством України.

Отже, положеннями спеціального закону покладено на перевізника обов`язок з забезпечення, а водія - пред`явлення для перевірки відповідних документів.

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, статті 18 Закону України «Про автомобільний транспорт» та з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв колісних транспортних засобів Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010р. затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - Положення № 340).

Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ) (п.1.3. Положення № 340).

В п.6.1. Положення №340 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) видно, що автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Згідно абз.12 п.1.5. Положення № 340, тахограф - обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.

Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів визначено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженою Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 № 385 (далі - Інструкція № 385).

п.3.3 Інструкції № 385 встановлено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:

- забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;

- своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;

- використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;

- має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом;

- у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);

- у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про автомобільний транспорт» з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані, зокрема, організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України.

ст.39 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено необхідність наявності як у перевізника, так і у водія інших документів, передбачених законодавством. У свою чергу, пунктом 6.1. Положення № 340 вимагається обладнання автобусів, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, перевезення небезпечних вантажів діючими та повіреними тахографами, що передбачає наявність у водія протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу згідно з приписами Інструкції № 385.

В абз.12 п.1.5 розділу I Положення № 340 видно, що тахограф це обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.

ФОП ОСОБА_1 не заперечує факт здійснення регулярних спеціальних пасажирських перевезень, а тому є автомобільним перевізником у розумінні ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Під час рейдової перевірки посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду ( контролю) у Львівській області виявлено, що належний позивачу транспортний засіб «MERCEDES-BENZ, SPRINTER», д.н.з. НОМЕР_1 , обладнаний тахографом. Проте, на момент здійснення перевірки у водія відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа.

Разом з тим, суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що позивач помилково вважає, що законодавством не передбачається обладнання діючими та повіреними тахографами автобусів, що використовуються для регулярних спеціальних пасажирських перевезень, на маршрутах протяжністю до 50 км.

Однак, із таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Всупереч п.15 Порядку №1567, який передбачає, що під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених ст.39, ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом, додержання вимог ст.ст.53, 56, 57, 59 Закону України «Про автомобільний транспорт». Однак, посадовою особою, що проводила перевірку не перевірено документів, що перебували у розпорядженні водія, і як наслідок у акті № АР 015271 від 02.07.2024р. відображені відомості, які не відповідають дійсності.

Відповідно до п.6.3 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №340 від 07.06.2010р., водій, який керує транспортним засобом не обладнаним тахографом, веде індивідуальну контрольну книгу згідно додатку 3.

Отже, у випадку відсутності тахографа водій автомобіля повинен мати індивідуальну контрольну книжку, яка відображає відомості про тривалість змінного періоду керування і є іншим способом контролю водіїв, що виключає застосування адміністративно-господарського штрафу, передбаченого Законом України «Про автомобільний транспорт».

Зазначена позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11.02.2020р. у справі №820/4624/17.

Контролюючий орган 02.07.2024р. здійснював перевірку транспортного засобу Mercedes Benz д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія - ОСОБА_3 , не перевірив наявність у водія паспорта маршруту з позначкою «В» та індивідуальної контрольної книжки водія. При цьому, у відповідному акті відсутній запис про наявність індивідуальної контрольної книжки водія.

Як видно із відеозаписів, які долучив відповідач, контролюючому органу надано на місці зупинки повний пакет документів, у тому числі і паспорт маршруту з позначкою «В» та індивідуальну контрольну книжку водія.

Тому, акт № АР 015271 від 02.07.2024р., складений за результатами такої перевірки, не може вважатися належним і допустимим доказом у справі, а матеріали, сформовані на його підставі без урахування фактичних обставин, є протиправними

Факт того, що на момент зупинки транспортних засобів у водіїв були у наявності індивідуальні контрольні книжки водія, підтверджується копією Індивідуальної контрольної книжки водія ОСОБА_3 та відеозаписами наданими відповідачем.

Тобто, наявність книжки водія на момент перевірки транспортного засобу виключає можливість притягнення перевізника за порушення вимог ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» до відповідальності.

З огляду на вищевикладене та у зв`язку з не доведеністю факту вчиненого ОСОБА_1 порушення, оскаржувана постанова є протиправною та яку слід скасувати.

В діях позивача відсутній склад правопорушення, зокрема: немає посягання на об`єкт (безпека руху та порядок технічного обслуговування транспортних засобів), що охороняється - вимога щодо наявності тахографа не поширюється; відсутня об`єктивна сторона, що складається з конкретної дії або бездіяльності, яка порушує норму.

В правовідносинах які виникли між сторонами «відсутність протоколу перевірки та адаптації тахографа» не може бути кваліфікована як бездіяльність водія, оскільки він не був зобов`язаний мати такий протокол.

Таким чином, немає факту протиправної поведінки; відсутній суб`єкт правопорушення, оскільки закон не покладає на позивача обов`язку мати тахограф, він не може вважатися суб`єктом цього правопорушення; відсутня вина у формі необережності чи умислу. Оскільки позивач не мав юридичного обов`язку встановити чи перевіряти тахограф, відсутній елемент вини.

Враховуючи п.6.1 Наказу Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010р., оскільки водій обслуговує маршрут довжиною до 50 км, на нього не поширюється обов`язок щодо обладнання тахографом і ведення протоколу його перевірки.

Тобто, в діях позивача відсутній склад правопорушення.

Судом першої інстанції не враховано: нормативна виняткова підстава п.6.1 Наказу МТСУ № 340 від 07.06.2010р., яка чітко встановлює, що тахографи є обов`язковими лише для автобусів на міжміських маршрутах понад 50 км; відповідний режим роботи водія, оскільки водій веде індивідуальну контрольну книжку, що дозволено замість тахографа на коротких маршрутах; без встановленого обов`язку наявність або відсутність протоколу перевірки не може бути доказом правопорушення; суд першої інстанції не надав оцінку наданих позивачем доказів у справі та не перевірив, що маршрут дійсно не перевищує 50 км.

Також судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що відповідно до паспорту автобусного маршруту регулярних спеціальних перевезень - приміського № 2 м. Львів (вул. Наукова, Сільпо) - с. Муроване (Нова пошта «ЛЕО») від 11.06.2024р. - довжина маршруту прямий напрямок 21,7 км, зворотній напрямок 24,4 км. Графік режиму праці та відпочинку водіїв на маршруті - 5,30 год.

Крім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що позивача не повідомлено належним чином про розгляд справи щодо винесення постанови.

Згідно п.25-п.27 Порядку №1567 справа про порушення розглядається посадовою особою органу державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.

Зазначені норми Порядку № 1567 у своїй сукупності вказують на те, що розгляд справи може здійснюватися без участі уповноваженої особи суб`єкта господарювання, однак за умови належного повідомлення такої особи час і місце розгляду справи.

В рішенні суду першої інстанції зазначено: «Повідомлення про розгляд справи було надіслано на електронну адресу, яка наявна у системі «Шлях» серед реєстраційних даних позивача. Суд зазначає, що п.26 передбачено обов`язок посадових осіб Укртрансбезпеки повідомити уповноважену особу автомобільного перевізника про розгляд справи про порушення під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності). Проте, вказаними нормами законодавства не передбачено точних вимог та критеріїв до офіційної електронної адреси.»

Однак, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив спосіб інформування позивача, а саме: «Повідомленням №60340/31/24-24 від 11.07.2024р., яке направлено поштою рекомендованим повідомленням, ФОП ОСОБА_1 викликано для розгляду справи на 31.07.2024р. в 09:00 годині.»

Мотиваційна частина рішення суду суперечать інформації наданій відповідачем, а також фактичним обставинам справи, оскільки суб`кт владних повноважень вказує, що надіслав позивачу повідомлення рекомендованим листом. Однак, суд першої інстанції зазначає, що повідомлення скеровано позивачу на офіційну електронну адресу, зазначену в системі «Шлях». Відповідач 31.07.2024р. виніс постанову та склав припис про те, що ФОП ОСОБА_1 не включив транспортний засіб до Єдиного реєстру (системи «Шлях»), тобто відомості про позивача в реєстрі відсутні.

Отже, 11.07.2025р. відповідач не мав відомостей щодо офіційної адреси позивача, що підтверджується оскаржуваною постановою.

Суд першої інстанції визнав достатнім надсилання на електронну адресу в системі «Шлях», хоча п.26 Порядку №1567 вимагає повідомлення під розписку або рекомендованим листом з повідомленням. Таке роз`яснення суперечить наступним правовим висновкам Верховного Суду.

Зокрема, у постанові від 07.12.2023р. у справі № 620/18215/21 Верховний Суд, аналізуючи положення п.п.25, 26, 27 Порядку № 1567 вказав, що системний аналіз зазначених законодавчих вимог свідчить про те, що повноваження Укртрансбезпеки на розгляд по суті справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт має здійснюватися на основі суворого додержання законності, а застосування адміністративних санкцій - у точній відповідності з законом. Це означає обов`язок Укртрансбезпеки вчинити усі необхідні дії для забезпечення розгляду справи про порушення у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання, яка є основним джерелом доказової інформації для визначення дійсної відповідальної особи - автомобільного перевізника, а також здійснити усі необхідні дії для повного і всебічного розгляду існуючих доказів, які стосуються перевірки, з метою належного здійснення відповідної адміністративної процедури.

У постановах від 14.12.2023р. у справі № 280/1426/20, від 21.12.2023р. у справі № 560/11763/22, від 06.06.2024р. у справі № 340/1617/22 Верховний Суд дійшов висновків, що Порядком № 1567 установлено обов`язок органу державного контролю повідомити суб`єкта господарювання про час і місце розгляду справи про порушення транспортного законодавства.

З урахуванням того, що вказане повідомлення направлено позивачу на офіційну електронну адресу, зазначену в системі «Шлях», а на момент розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідач не пересвідчився про обізнаність позивача про розгляд справи щодо нього, оскільки станом на 11.07.2025 не мав відомостей щодо офіційної адреси позивача, що підтверджується оскаржуваною постановою, є підстави вважати щодо неналежного повідомлення суб`єкта господарювання про час і місце розгляду справи про порушення транспортного законодавства.

Аналогічна правова позиція щодо спірних правовідносин викладена у Постанові Верховного Суду від 06.09.2024р. у справі № 600/302/23-а (адміністративне провадження № К/990/38985/23).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області діяв не у спосіб передбачений законами та Конституцією України. Тому, Постанову про застосування адміністративно - господарського штрафу № ПШ 056610 від 31.07.2024р. слід визнати протиправною та скасувати.

ч.2 ст.6 КАС України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

ч.1 ст.139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 308,310,315,316,317,321,322,325,329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року у справі № 380/20876/24- скасувати та прийняти нову постанову.

Позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати Постанову про застосування адміністративно - господарського штрафу № ПШ 056610 від 31.07.2024р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області (вул. Івасюка 8, с. Малехів, Львівська обл., ) в користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (с. Пиняни, Самбірський р-н., Львівська обл., РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі - 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) за подання позовної заяви, що сплачений згідно квитанції 523 від 08.10.2024р. та 1816,80 грн. (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень вісімдесят копійок) за подання апеляційної скарги, що сплачений згідно квитанції №9008-9569-8800-5792 від 08.04.2025р.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель