Справа № 640/8985/22
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2025 року Справа№640/8985/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасенка І.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києві з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, в якому просить суд стягнути з військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за належну компенсацію за неотримане речове майно в період з 30.03.2020 року по 14.09.2020 року, що становить 162 дня затримки проведення розрахунку та за належну компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період з 2014 року по 2020 рік та з 30.03.2020 року по 30.05.2022 року, що становить 760 днів, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона проходила службу у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України, 30 березня 2020 року наказом командира ВЧ НОМЕР_2 № 69 звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

Кошти за неотримане речове майно не підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 190 від 09.09.2020 року в сумі 27818,26 грн відповідачем було виплачено 14.09.2020 року.

Кошти за грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2014 року по 2020 рік в сумі 30396,61 грн позивачу було виплачено 30.05.2022 року на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва № 640/19058/20.

Отже, позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за належну компенсацію за неотримане речове майно та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері, у зв`язку із чим звернулась до суду із даним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2022 року було відкрито провадження у справі № 640/8985/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.

Відповідно до пункту 2 розділу II Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» справу № 640/8985/22 передано на розгляд Донецькому окружному адміністративному суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2025 року зазначену справу було передано на розгляд судді Донецького окружного адміністративного суду Тарасенку І.М.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року, суддя Тарасенко І.М. прийняв справу № 640/968/22 до свого провадження та призначив її розгляд в порядку прощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача надав суду відзив на позов ОСОБА_1 , в якому зазначив, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно, у разі подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби, належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 Кодексу законів про працю України

Відповідач зазначив, що застосування передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальності здійснюється у випадку невиплати грошової компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини, у разі подання відповідного рапорту під час проходження служби.

Таким чином, на думку представник відповідача, оскільки позивач не подав до в/ч НОМЕР_2 рапорт щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби, у відповідача не виникло правових підстав для виплати такої компенсації під час звільнення позивача.

З огляду на відсутність у в/ч НОМЕР_2 правових підстав щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу під час звільнення, через відсутність відповідного рапорту позивача поданого під час проходження служби, відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України, для відповідача не настає.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 була перерахована та виплачена 11 вересня 2020 року, що підтверджується копією платіжного доручення від 11 вересня 2020 року № 5782 та копією платіжного доручення від 11 вересня 2020 року № 5781, тому представник відповідача вважає, що для нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки з 30.03.2020 року до 14.09.2020 року, немає законних підстав.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки належної компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері відповідачем зазначено, що ним допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не щодо невиплати всіх сум належних йому у день звільнення.

Проте, відповідач просить суд застосувати принцип справедливості та співмірності.

Так, відповідач зазначає, що суму виплаченої позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері в розмірі 30396, 61 грн (30 859, 50 грн 462, 89 грн (1,5% Військового збору)) не можна вважати співмірною з сумою розрахованої компенсації за несвоєчасний розрахунок в розмірі 348271,50 грн.

Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 30859,50 грн/348271,50 грн. (сума грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за рішеннями суду/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,09. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 440,085 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,09 (істотність частки) х 790 (календарних днів затримки розрахунку) = 31344,44 гривень.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, представник відповідача вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 31344,44 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

З огляду на викладене, представник відповідача просить суд: адміністративний позов ОСОБА_1 у справі № 640/8985/22 задовольнити частково: стягнути з військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період з 31 березня 2020 року до 29 травня 2022 року у розмірі 31 344,44 грн (тридцять одна тисяча триста сорок чотири гривні сорок чотири копійки); у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з військової частини НОМЕР_2 середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за належну компенсацію за неотримане речове майно в період з 30.03.2020 року до 14.09.2020 року, що становить 162 дня затримки проведення розрахунку відмовити повністю.

Позивач надала суду відповідь на відзив, я в якому підтримала свої позовні вимоги.

Зазначила, що 30 березня 2020 року, нею було подано командуванню ВЧ НОМЕР_2 заяву на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

Згідно з Довідкою начальника речової служби військової частини НОМЕР_2 від 30.03.2020 року № 5 вартість речового майна, що належить до виплати прапорщику ОСОБА_1 складає 27818 грн 26 коп.

Позивач зазначає, що поданий нею рапорт на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно після його подання керівництву військової частини НОМЕР_2 перебував вже поза контролем позивача, причини його неврахування та непроведення вчасного розрахунку позивачу невідомі.

Але складена начальником речової служби військової частини НОМЕР_2 довідка від 30.03.2020 року № 5 про вартість речового майна, що належить ОСОБА_1 до виплати, свідчить, на думку позивача, про поінформованість ВЧ НОМЕР_2 щодо обов`язку здійснення цієї виплати внаслідок подання рапорту позивача.

І лише Рішенням Відповідача, викладеним у листі від 04.08.2020 № 77/27/3556 щодо виплати вказаної грошової компенсації за неотримане речове майно, позивачу було повідомлено, що виплату буде здійснено по надходженню асигнувань на відповідні цілі на рахунок відповідача.

Позивач вказує, що компенсацію за неотримане речове майно мною було отримано 14.09.2020 року, а звільнена вона була 30.03.2020 року, що становить 167 днів затримки проведення розрахунку зі мною, отже, із розрахунку по 440,85 грн середнього заробітку за день, сума компенсації має становити 73 621,95 грн.

Щодо компенсації середнього заробітку за час затримки належної компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері, позивач не згодна із відповідачем щодо розрахунку суми вказаної у відзиві, та зазначає, що компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері нею було отримано 30.05.2022 року, а звільнена вона була 30.03.2020 року, що становить 790 днів затримки проведення розрахунку, отже, із розрахунку по 440,85 грн середнього заробітку за день (що відповідає, також, розрахунку відповідача), сума компенсації має становити 348271,50 грн.

Отже, позивач наполягає на задоволенні своїх позовних вимогах, які були викладені у адміністративному позиві у повному обсязі.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_4 , проходила службу у Військовій частини НОМЕР_2 Національної гвардії України.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 30.03.2020 року № 69 прапорщика військової служби за контрактом ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення і направлено на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

21 лютого 2020 року позивач звернулась до начальника відділення зв`язку та інформатизації з рапортом, яким просила клопотання перед вищим командуванням про надання їй матеріальної компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку як одинокій матері, яка виховує дитину без батька згідно статі 10 Закону України «Про відпустки», за період з 2014 року по 2020 рік.

Військова частина НОМЕР_2 листом від 23.06.2020 року № 77/33-449 повідомила позивача про ненадання документів, які підтверджують перебування на обліку в органах праці та соціального захисту населення, як одинока мати, яка виховує дитину без батька, протягом 2014-2020 років. Компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері може бути виплачена на підставі рішення суду.

01 липня 2020 року позивач повторно звернулась до командування ВЧ НОМЕР_2 із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як одинокій матері, що виховує дитину без батька, за період 2014-2020 років.

ВЧ НОМЕР_2 листом від 22.07.2020 року № 77/33-Б-23-Н-529 відмовила позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як одинокій матері, що виховує дитини без батька, за період 2014-2020 років.

Листом № 77/27/3-556 від 04.08.2020 року позивачу було повідомлено про те, що виплата грошової компенсації за неотримане речове майно їй буде здійснено після надходження асигнувань на відповідні цілі.

Кошти за неотримане речове майно на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 190 від 09.09.2020 року в сумі 27818,26 грн відповідачем було перерахована на рахунок позивача 14 вересня 2020 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва № 640/19058/20 від 27.01.2022 року, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період з 2014 року по 2020 рік та зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період з 2014 року по 2020 рік.

На виконання вказаного рішення суду, відповідачем 30 травня 2022 року було перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період 2014-2020 роки у сумі 30396,91 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується представником відповідача, відповідач не нарахував та не виплатив позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2020 року по 30.05.2022 року.

Позивач, вважаючи такі дії ВЧ НОМЕР_2 Національної гвардії України протиправними звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Разом з тим, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне визначити розмір такого відшкодування.

Відповідно до статті 1-2 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи (зі служби).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16 стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби (такий висновок Верховного Суду викладений також у постановах від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17)

Крім того, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, де Велика Палата зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Тобто, остаточний розрахунок з позивачем проведено не було.

Суд встановив, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем щодо виплати коштів за неотриманне речове майно у сумі 27818,26 грн - 14.09.2020 року, та грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2014-2020 року виплативши на виконання рішення суду грошове забезпечення у розмірі 30396,91 грн 30.05.2022 року.

Відповідно до довідки про середній розрахунок стосовно ОСОБА_1 від 14.04.2025 року, розмір грошового забезпечення позивача за останні два повні місяці служби перед звільненням становить 26451 грн (13225,50 грн за січень 2020 року та 13225,50 грн за лютий 2020 року).

Кількість календарних днів за цей період складає 60 днів.

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 440,85 грн (26451 грн : 60 календарних днів).

Затримка розрахунку при звільненні за неотримане речове майно становить - 166 календарних днів (період з 31.03.2020 року по 13.09.2020 року) 5 місяців 13 днів.

Затримка розрахунку при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2014 по 2020 роки становить 789 календарних днів (період з 31.03.2020 року по 29.05.2022 року) 2 роки 1 місяць 28 днів.

Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2014 по 2020 роки становить 347830,65 грн (440,85 грн х 789 календарних днів).

Середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за неотримане речове майно становить 73181,10 грн (440,85 грн х 166 календарних днів).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17.

У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути розрахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.07.2019 року у справі № 805/3167/18-а, від 03.04.2019 року у справі № 662/1626/17 та від 30.10.2019 року у справі № 806/2473/18.

Так, суд встановив, що загальний розмір несвоєчасно виплачених сум позивача за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2014 по 2020 роки становить 30396,61 грн. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки 347830,65 грн.

При цьому, істотність частки компенсації простроченої заборгованості в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: (30396,91 грн (розмір несвоєчасно виплачених сум)/ 347830,65 грн (середній заробіток за час затримки розрахунку)) х 100 = 8,73 %.

Сума, яка підлягає відшкодуванню (середній заробіток за час затримки розрахунку за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2014 по 2020 роки) з урахуванням істотної частки 8,73 %, становить 30365,62 грн ((347830,65 грн х 8,73 %).

Загальний розмір несвоєчасно виплачених сум позивача за неотримане речове майно становить 27818,26 грн. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки 73181,10 грн.

При цьому, істотність частки компенсації простроченої заборгованості в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: (27818,26 грн (розмір несвоєчасно виплачених сум)/ 73181,10 грн (середній заробіток за час затримки розрахунку)) х 100 = 38,01 %.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотної частки 38,01 %, становить 27816,14 грн ((73181,10 грн х 38,01 %).

Отже з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2014 по 2020 роки має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 30396,91 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку за неотримане речове майно у розмірі 27816,14 грн.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої-третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 992,40 грн (квитанція № 0710-7712-9788-7574 від 16.06.2022 року).

Отже, враховуючи викладене з урахування співрозмірності заявлених та задоволених вимог, враховуючи також істотну частку задоволених вимог, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 137,24 грн. (13,83% від 992,40 грн.)

Керуючись ст. ст. 2-15, 19-20, 42-48, 72-77, 90, 139, 118, 159-165, 199, 205, 244-250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за невикористані календарні дні додаткової відпустки як одинокій матері за період з 2014 по 2020 роки у розмірі 30396 (тридцять тисяч триста дев`яносто шість) грн 91 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку за неотримане речове майно у розмірі 27816 (двадцять сім тисяч вісімсот шістнадцять) грн 14 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 137 (сто тридцять сім) грн 24 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.М. Тарасенко