Справа № 120/17396/24
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2025-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 червня 2025 р. Справа № 120/17396/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Національної поліції в Одеській області (вул. Ак. Філатова, 15А, м. Одеса, 65080)

про: визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не винесення наказу про звільнення позивача зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням з 22.11.2024; зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» у формі наказу - за власним бажанням з 22.11.2024 та внести відповідні записи до трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що, перебуваючи на посаді заступника начальника управління начальника кримінальної поліції Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, подав рапорт про звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 22.11.2024, проте відповідачем на момент звернення до суду так і не винесено відповідного наказу. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 01.01.2025 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

06.01.2025 за вх.№530/25 позивачем надано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою суду від 13.01.2025 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

05.02.2025 за вх.№7738/25 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію відповідач зазначає, що рапорт позивача про звільнення за власним бажанням від 14.11.2024 не був і не міг бути задоволений, оскільки поданий із порушенням встановленого порядку та строків. Зокрема, позивач просив про звільнення з 22.11.2024, тобто менш ніж за три місяці до вказаної дати, що суперечить п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ №114, яке передбачає обов`язкове завчасне повідомлення та подання рапорту за командою не пізніше ніж за три місяці до дня звільнення. Крім того, у рапорті не було зазначено жодної з поважних причин, передбачених Постановою КМУ №413 від 12.06.2013, які дозволяють розірвати службові правовідносини достроково. Відповідач зауважує, що служба в поліції має особливий характер і передбачає проходження спеціальних процедур під час звільнення працівника, що потребує часу на перевірки, передачу матеріальних цінностей тощо. До того ж, у період між поданням рапорту та вказаною в ньому датою звільнення позивач вчинив грубе дисциплінарне порушення, яке стало підставою для його звільнення за ініціативою роботодавця на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Позивача було відсторонено від виконання обов`язків, а 12.12.2024 звільнено відповідним наказом як дисциплінарне стягнення. Також відповідач наголошує, що резолюція керівника «УКЗ Оформити», накладена на рапорт, не свідчить про погодження дати звільнення, а лише означає доручення здійснити подальші дії згідно з чинним законодавством. Відтак, підсумовуючи викладене, відповідач наполягає на тому, що його дії є правомірними, а заявлені позовні вимоги безпідставними. Також відповідач просить поновити строк подання відзиву.

Щодо означеного питання то, Верховним Судом у постанові від 29.09.2022 у справі №500/1912/22 акцентовано на тому, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України.

У постанові № 500/787/19 від 30.01.2020 Верховний Суд вказав на те, що згідно з практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав не приймати до уваги поданий відповідачем відзив на позовну заяву, оскільки пріоритетним є вирішення справи на засадах змагальності та з`ясування всіх обставин справи, а не дотримання надмірного формалізму.

05.02.2025 за вх.№7622/25 до суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

11.02.2025 за вх.№8565/25 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначає, що пункт 68 Положення №114 не містить вимоги щодо обов`язкового зазначення поважної причини для погодження дати звільнення. Позивач вказує, що погоджена дата звільнення, зазначена в рапорті (22.11.2024), була фактично узгоджена керівництвом ГУНП, що підтверджується резолюціями посадових осіб.

Ухвалою суду від 24.02.2025 у задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено.

11.06.2025 за вх.№37798/25 до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Позивач, перебуваючи на посаді заступника начальника управління начальника кримінальної поліції Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, подав рапорт від 12.11.2024 про звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 22.11.2024. Вказаний рапорт зареєстровано Управлінням кадрового забезпечення 14.11.2024.

На вказаному рапорті заступником начальника ГУ НП начальником кримінальної поліції ГУ НП в Одеській області полковником ОСОБА_2 проставлено «не заперечую». Крім того, начальником ГУ НП в Одеській області І. Жуком проставлено «УКЗ Оформити».

Листом від 22.11.2024 за вих.№9/14254 позивача повідомлено про повернення йому рапорта про звільнення у зв`язку з неможливістю його задовольнити до спливу строку, передбаченого Положенням №114, адже в ньому не зазначено поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення відповідно до Постанови КМУ № 413.

Водночас, позив вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльністю щодо щодо не винесення наказу про його звільнення зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням з 22.11.2024.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи суд керується такими мотивами.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580).

Відповідно до ч. 1, 3 та 4 ст. 59 Закону №580 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Приписами ч. 1 ст. 60 Закону №580 визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону №580.

Так, п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону №580 визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Згідно з ч. 2 та 3 ст. 77 Закону №580 днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

П. 4 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580 передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі Положення №114), яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, та на час виникнення спірних правовідносин є чинним.

Згідно з пп. «ж» п. 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

П. 68 Положення №114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

За змістом п. 70 Положення №114 звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ.

Суд зазначає, що до спірних правовідносин застосовуються приписи п. 68 Положення №114 як спеціального нормативно-правового акта у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці.

Так, з аналізу п. 68 Положення №114 випливає, що про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт. Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим статусом працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У межах передбаченого п. 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15.02.2021 у справі №160/3607/19, від 14.01.2021 у справі №822/1093/18, від 05.02.2020 у справі №819/744/16 та від 31.01.2024 у справі №520/16737/21.

В ході розгляду справи судом встановлено, що перебуваючи на посаді заступника начальника управління начальника кримінальної поліції Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області позивач подав рапорт від 12.11.2024 про звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 22.11.2024. Вказаний рапорт зареєстровано Управлінням кадрового забезпечення 14.11.2024.

На вказаному рапорті заступником начальника ГУ НП начальником кримінальної поліції ГУ НП в Одеській області полковником ОСОБА_2 проставлено «не заперечую». Крім того, начальником ГУ НП в Одеській області І. Жуком проставлено «УКЗ Оформити».

Листом від 22.11.2024 за вих.№9/14254 позивача повідомлено про повернення йому рапорта про звільнення у зв`язку з неможливістю його задовольнити до спливу строку, передбаченого Положенням №114, адже в ньому не зазначено поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення відповідно до Постанови КМУ №413.

В контексті наведеного суд зазначає, що п. 68 Положення №114, який регламентує порядок подання рапорту про звільнення зі служби, дійсно встановлює обов`язок попередити про бажання звільнитися не пізніше як за три місяці до дня звільнення, однак не містить жодної прямої норми щодо обов`язкового зазначення у самому рапорті поважних причин для скорочення цього строку.

Водночас, з аналізу практики правозастосування, яка також знайшла відображення в численних постановах Верховного Суду, випливає, що питання про можливість скорочення тримісячного строку попередження у разі звільнення за власним бажанням вирішується за наявності згоди між працівником поліції та керівництвом органу, що має повноваження на прийняття рішення про звільнення.

Відтак погодження рапорту із зазначенням конкретної дати звільнення є фактичним проявом такої згоди з урахуванням індивідуальних обставин справи, службової ситуації та управлінської оцінки з боку керівника.

Рапорт позивача від 12.11.2024 про звільнення зі служби з 22.11.2024 подано в установленому порядку, зареєстровано відповідним підрозділом кадрового забезпечення 14.11.2024, а також погоджено безпосередньо начальником ГУНП в Одеській області І.Жуком, який є належним суб`єктом владних повноважень для прийняття рішення про звільнення позивача відповідно до п. 70 Положення №114. Проставлена ним резолюція «УКЗ Оформити» на рапорті позивача свідчить про погодження заявленої позивачем дати звільнення та ухвалення рішення про звільнення в обраний строк.

Отже, проставлення на рапорті позивача резолюції «УКЗ Оформити» уповноваженою на звільнення позивача особою однозначно свідчить про погодження зазначеної в рапорті дати звільнення, а отже, і про прийняття рішення про допустимість дострокового звільнення без необхідності подальшого з`ясування додаткових підстав.

У зв`язку з цим твердження відповідача про відсутність поважних причин як перешкоду для звільнення позивача суперечить фактичним діям уповноваженого керівника, який здійснив оцінку рапорту в межах своєї компетенції та погодив запропоновану дату звільнення.

Таким чином, погоджена дата звільнення, узгоджена обома сторонами, набула юридичної сили як домовленість щодо строку припинення служби до завершення тримісячного строку, передбаченого п. 68 Положення №114.

Суд зауважує, що відповідач не надав жодного обґрунтування, яке б свідчило про відсутність правових наслідків такого погодження.

У зв`язку з цим, станом на 22.11.2024, тобто з дати, визначеної позивачем у рапорті та погодженої керівництвом, позивач не повинен був перебувати у правовідносинах з відповідачем, а останній, в свою чергу, мав обов`язок оформити відповідний наказ, завершивши службові правовідносини в установленому порядку.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не винесення наказу про звільнення позивача зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням з 22.11.2024, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» у формі наказу - за власним бажанням з 22.11.2024 та внести відповідні записи до трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , то суд зазначає таке.

12.12.2024 відповідачем видано наказ №1965 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції за п.6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України).

Суд наголошує, що не може підміняти собою роботодавця у визначенні юридичних підстав припинення служби, коли таке питання не становить предмету судового розгляду в межах поданої позовної заяви.

Окрім того, зобов`язання внести запис до трудової книжки можливе лише як похідне від визнання обов`язку видати наказ про звільнення за власним бажанням.

Оскільки обов`язку видати такий наказ суд не встановлює, відповідно, і немає підстав для зобов`язання внести зміни до трудової книжки у спосіб, що суперечить чинному кадровому рішенню.

Водночас, відповідно до ч. 2, 4 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

За наведених обставин, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача розглянути рапорт позивача про звільнення, що поданий ним 14.11.2024, з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині цього судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в сумі 968 грн 96 коп.

Таким чином, поверненню позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сума у розмірі 484 грн 48 коп.

Суд зауважує, що позивачем також до відшкодування заявлені витрати на правничу допомогу у сумі 40 000 грн.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Ч. 2 та 3 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень доводить, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

На підтвердження цих обставин суду надаються договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Такі документи повинні бути оформлені у визначеному законом порядку та відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності, а також подані до суду у визначені строки.

З матеріалів справи вбачається, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем не надано вищевказаних документів.

Крім цього, за приписами ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Суд зазначає, що позивачем не подану заяву щодо надання необхідних документів після вирішення спору.

За таких обставин, за відсутності відповідної заяви, неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, підстави для стягнення витрат на правничу допомогу відсутні.

Керуючись ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 134, 139, 143, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням з 22.11.2024.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення, що поданий ним 14.11.2024, з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині цього судового рішення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 484 грн 48 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Одеській області (вул. Ак. Філатова, 15А, м. Одеса, 65080, )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 24.06.2025 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна