Справа № 120/2464/24
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2464/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Слободонюк М.В.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

23 червня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Моніча Б.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 29.01.2024 та зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 29.01.2024, який обмежений шестимісячним строком, тобто з 19.07.2022 по 19.01.2023, в загальній сумі 49405,84 грн.

В задоволенні решти вимог судом першої інстанції відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач та відповідач оскаржили його в апеляційному порядку.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору.

Так, на переконання апелянта, положення КЗпП України поширенню на спірні правовідносини не підлягають, оскільки позивач проходив військову службу в Збройних Силах України та мав статус військовослужбовця, а не працівника Збройних Сил України - цивільної особи, з яким укладається трудовий договір.

Позивач у доводах апеляційної скарги відзначає, що суд першої інстанції, помилково відмовляючи в задоволенні позову за період до 19.07.2022 року з тих підстав, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року у справі № 120/121/23 та постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2023 року у справі №120/10073/22 вже вирішувалося питання виплати позивачу середнього заробітку в сумі 36 162,92 грн. та 44 788,27 грн., залишив поза увагою той факт, що сума середнього заробітку у справах №120/121/23 та №120/10073/22 була визначена судом з урахуванням принципу співмірності та «істотності частки невиплачених сум при звільненні», яка через системні протиправні дії відповідача по суті змінилася.

Відтак, на переконання позивача, період обрахунку середнього заробітку, який розглядався у справі №120/121/23 та №120/10073/22, не може бути не врахований, оскільки в такий період сума середнього заробітку визначалася з урахуванням принципу співмірності.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, судом встановлені наступні обставини справи.

Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 287 від 23.12.2017 прапорщика ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту, з 24.12.2017 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Однак, як зазначає позивач, при виключені зі списків особового складу частини всупереч п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України повного розрахунку він не отримав.

Наведені обставини змусили позивача здійснювати захист своїх прав у суді.

Так, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.10.2020 по справі № 120/3874/20-а відповідачем на його користь 30.03.2021 була виплачена грошова компенсація за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 2352,80 грн.

Також, на виконання рішення на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08.10.2020 по справі № 120/3879/20-а відповідачем на його користь 15.02.2021 була виплачена індексація грошового забезпечення в розмірі 3508,53 грн.

На виконання іншого рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26.01.2022 по справі № 120/13636/21-а відповідачем на його користь 08.11.2022 було проведено доплату індексації грошового забезпечення в розмірі 69525,36 грн.

Далі, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14.02.2023 по справі № 120/10074/22 відповідачем було проведено перерахунок його грошового забезпечення та 06.07.2023 здійснено виплату в розмірі 46847,76 грн., а 29.01.2024 проведено наступну виплату в сумі 59119,41 грн.

Таким чином в межах спірних відносин позивач вказує, що остаточний розрахунок із ним відповідач провів лише 29.01.2024.

Вважаючи, що за таких умов відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні а саме за період з 24.12.2017 по 29.01.2024, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За результатом розгляду матеріалів справи суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обгрунтованість вимог позову.

Судова колегія, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, враховуючи приписи ст. 308 КАС України, відзначає наступне.

Відповідно до статті 47 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Отже, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Водночас, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Враховуючи наведене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року по справі №813/356/16.

Відтак, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. Підставою цього є те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Як наслідок, бездіяльність військової частини щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною. Тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

За цих обставин, апеляційний суд резюмує, що висновок суду першої інстанції в цій справі про наявність підстав для задоволення позову в цій частині є обґрунтованим, оскільки вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України ґрунтуються на нормах закону.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки, при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, то відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Разом з тим, Законом України № 2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов правильного висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.02.2018 року у справі № 805/977/16-а, від 04.04.2018 року у справі № 805/5111/15-а та від 07.02.2018 року у справі № 806/535/16.

Відтак, зважаючи на те, що в рамках розгляду даної справи з`ясовано, що відповідачем після виключення позивача зі списків особового складу не проведено з останнім повного розрахунку, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи, позивач оскаржує бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2017 по 29.01.2024, ділячи його на два періоди. При цьому, як на підставу несвоєчасного проведеного з ним розрахунку позивач посилається на обставини виконання відповідачем 4 судових рішень, прийнятих на його користь: від 19.10.2020 у справі №120/3874/20-а, від 08.10.2020 у справі № 120/3879/20-а, від 26.01.2022 у справі № 120/13636/21-а, від 14.02.2023 у справі № 120/10074/22, згідно яких загальна сума невиплачених при звільненні коштів становила 181353,86 грн.

В свою чергу, судом першої інстанції достеменно встановлено, що ОСОБА_1 вже неодноразово використовував своє право на отримання від відповідача компенсації за несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні згідно ст. 117 КЗпП України, а саме:

- в межах розглянутої Вінницьким окружним адміністративним судом справи №120/121/23 позивачем заявлялися вимоги про відшкодування з відповідача середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні із служби з 24.12.2017 по 24.12.2022, внаслідок чого позивачу присуджено середній заробіток за затримку у проведені остаточного розрахунку при звільненні в сумі 36162,92 грн.;

- в межах розглянутої судом іншої справи № 120/10073/22 позивачем заявлялися вимоги про відшкодування з відповідача середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні із служби з 24.12.2017 по 07.11.2022 (вимоги у цій справі обґрунтовувались обставинами виконання відповідачем ухвалених на користь позивача судових рішень від 08.10.2020 по справі № 120/3879/20-а, від 19.10.2020 у справі № 120/3874/20-а, від 26.01.2022 у справі № 120/13636/21, що є ідентичними обставинам, які наводиться і в даному адміністративному позові), внаслідок чого позивачу присуджено середній заробіток за затримку у проведені остаточного розрахунку при звільненні в сумі 44788,27 грн.

Отже, за наслідками виконання відповідачем ухвалених на користь позивача судових рішень від 08.10.2020 по справі № 120/3879/20-а, від 19.10.2020 у справі № 120/3874/20-а, від 26.01.2022 у справі № 120/13636/21 військова частина уже була притягнута до відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України та на неї було покладено обов`язок виплатити позивачу середній заробіток за час затримки в проведені остаточного розрахунку при звільненні в загальній сумі 80951,19 грн. (36162,92 грн. + 44788,27 грн.).

Таким чином, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції, що предметом розгляду в межах даної справи є середній заробіток за час затримки виконання лише останнього судового рішення, ухваленого на користь позивача рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14.02.2023 року по справі № 120/10074/22.

Як достеменно встановлено судом першої інстанції, остаточний розрахунок за даним судовим рішенням відповідач провів з позивачем 29.01.2024, виплативши відповідні суми грошового забезпечення в розмірі 59119,41 грн., в підтвердження чого надано виписку з банківського рахунку позивача.

Тобто, період який фактично має охоплюватися предметом даного позову та пов`язаний із виконанням відповідачем судового рішення у справі №120/10074/22, становить з 24.12.2017 по 29.01.2024. При цьому, враховуючи згадані вище правові висновки Верховного Суду, такий період варто поділити на дві частини: з 24.12.2017 до 19.07.2022 та з 19.07.2022 по 29.01.2024 (при цьому цей період має бути обмеженим шестимісячним строком).

Щодо періоду з 24.12.2017 до 19.07.2022, то суд першої інстанції дійшов вірного та обгрунтованого висновку, що в межах вказаного періоду право позивача та отримання відповідної компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України, реалізовувалося ним в межах інших судових спорів у справах № 120/10073/22 та № 120/121/23, за результатами розгляду яких на користь позивача був присуджений середній заробіток в загальній сумі 80951,19 грн.

В контексті встановлених обставин справи, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції, що сам факт того, що позивач перед цим уже двічі звертався до суду з позовами до відповідача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не чекаючи саме остаточної дати такого розрахунку, про що йде мова у самій статті 117 КЗпП України, може свідчити про бажання останнього отримати якнайбільший зиск від ситуації, що склалася, що не відповідає засадам добросовісності.

Відтак, судова колегія відзначає про правомірність висновку суду першої інстанції щодо того, що з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, та враховуючи факт отримання позивачем відповідної компенсації згідно ст. 117 КЗпП України від відповідача в сумі 80951,19 грн. за несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні, що охоплювався, в тому числі, періодом часу з 24.12.2017 до 19.07.2022 (згідно його позовних вимог у попередніх двох справах №120/10073/22 та № 120/121/23), є підстави стверджувати про недоцільність покладення на відповідача втретє відповідальності у виді відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2017 до 19.07.2022, тобто до внесення відповідних змін в статтю 117 КЗпП України.

Щодо періоду з 19.07.2022 по 29.01.2024, то виходячи з нової редакції статті 117 КЗпП України, такий період має бути обмежений шестимісячним строком, тобто охоплюватись періодом з 19.07.2022 по 19.01.2023, що складає 184 дні.

Виходячи з того, що середньоденний заробіток позивача згідно наданої відповідачем довідки-розрахунку за два останні місяці перед звільненням становить 268,51 грн. (ця ж сума відображена і в справі №120/10073/22), то розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 19.01.2023 має становити 49405,84 грн. (268,51грн. х 184 кал. днів).

В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг як позивача, так і відповідача, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Моніч Б.С.