Справа № 520/19812/21
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

23 червня 2025 року № 520/19812/21

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Рубан В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) до Харківського апеляційного суду (майдан Героїв Небесної Сотні, буд.36, м. Харків, 61001, 42261368) третя особа: Державна судова адміністрація України (вул. Липська, буд.18/5, м. Київ, 01601, 26255795) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Харківського апеляційного суд, третя особа: Державна судова адміністрація України, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Харківського апеляційного суду, яка виразилась в затримці розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Харківський апеляційний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21 травня 2020 року по 13 вересня 2021 року в сумі 5106847,5 грн.;

- стягнути з Харківського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 80000 грн.

Ухвалою суду від 18.10.2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 25.10.2021 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження.

Ухвалою суду від 05.11.2021 року клопотання позивача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 18.11.2021 зупинено провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у адміністративній справі №520/4820/21.

13.03.2025 позивач звернувся до суду з клопотання про поновлення провадження у справі.

З приводу вказаного клопотання суд зазначив наступне.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 року у справі № 520/4820/21 позов Харківського апеляційного суду до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківського апеляційного суду заборгованість у сумі 247469,47 грн. Зустрічний позов ОСОБА_1 до Харківського апеляційного суду про визнання дій протиправними та стягнення суми залишено без задоволення.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2023 року по справі №520/4820/21 заяву ОСОБА_1 про часткову відмову від зустрічного позову задоволено. Прийнято відмову ОСОБА_1 від частини зустрічних позовних вимог про визнання протиправними дій Харківського апеляційного суду щодо утримання нарахованої грошової компенсації за невикористану відпустку в сумі 107 438,50 грн. та стягнення з Харківського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 107 438,50 грн. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 року по справі №520/4820/21 про відмову в задоволенні зустрічного позову в цій частині визнано нечинним. Провадження у справі в цій частині зустрічних позовних вимог закрито. Апеляційну скаргу залишено без задоволення. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 по справі №520/4820/21 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі №520/4820/21 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року у справі №520/4820/21 скасовано, а справу №520/4820/21 направлено на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Після повернення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, враховуючи висновки Верховного суду, за результатами розгляду заяви Харківського апеляційного суду про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2024 вказану заяву залишено без задоволення, адміністративний позов Харківського апеляційного суду до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.09.2024 року ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2024 по справі № 520/4820/21 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 04.12.2024 року заяву представника Харківського апеляційного суду про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду залишено без задоволення.

Адміністративний позов (первісний) Харківського апеляційного суду до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2025 року апеляційну скаргу Харківського апеляційного суду залишити без задоволення. Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у справі № 520/4820/21 залишено без змін.

Розгляд зустрічного позову ОСОБА_1 до Харківського апеляційного суду про визнання дій протиправними та стягнення суми, щодо утримання нарахованої грошової компенсації за невикористану відпустку в сумі 200767,22грн. та стягнення з Харківського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку (з урахуванням уточнень позовних вимог) у сумі 308205,72грн., станом на 24.03.2025 року, триває в рамках справи № 520/4820/21.

Ухвалою суду від 24.03.2025р. клопотання позивача про поновлення провадження у справі задоволено. Поновлено провадження у справі №520/19812/21.

В період з 09.06.2025 по 20.06.2025 суддя Рубан В.В. перебувала на лікарняному.

Ухвалою від 23.06.2025 заяву позивача про зміну позовних вимог повернуто позивачу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає, що відповідачем порушені його права з питань нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21 травня 2020 року по 13 вересня 2021 року в сумі 5106847,5 грн. ОСОБА_1 посилається на те, що після його звільнення з посади судді згідно з рішенням Вищої ради правосуддя №1402/0/15-20 від 19.05.2020р. та подальшому відрахуванні зі штату суду на підставі наказу голови Харківського апеляційного суду №05-04/69-ос від 20.05.2020р. з ним не проведено остаточний розрахунок в день звільнення, а саме своєчасно не виплачено допомога по тимчасовій непрацездатності та вся сума вихідної допомоги. Вказані обставини стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

Відповідач у відзиві на позов просив відмовити в його задоволенні. Зазначивши, що у зв`язку із знаходженням судді Протасова В.І. під час відпустки на лікарняному, перенесенням з ініціативи ОСОБА_1 днів вже наданої відпустки на інший період, відкликанням ОСОБА_1 із частини відпустки у зв`язку із звільненням з посади судді Харківського апеляційного суду у відставку, а також із рахунковими помилками в оплаті часу роботи професійного судді за квітень 2020р. здійснений остаточний розрахунок, який виявив заборгованість працівника перед судом у сумі 409087,16грн. Після утримання з ОСОБА_1 нарахованої компенсації за невикористану відпустку в розмірі 161617,69грн. (сума складала показник 200767,32грн. до утримання належних податків і зборів), загальна сума заборгованості ОСОБА_1 зменшилася до 247469,47 грн. Стверджує, що за ініціативою та згодою ОСОБА_1 . Харківським апеляційним судом утримано 61341,49грн. із складу вихідної допомоги судді у відставці, але потім на виконання рішення суду проведено виплату цієї суми. Тому наголошує на тому, що залишок заборгованості судді у відставці по оплаті часу знаходження на посаді складає - 247469,47 грн. Крім того, відповідачем зазначено, що закон вимагає проведення обов`язкового остаточного розрахунку з працівником у день звільнення лише у випадку, якщо він у цей день працював, тобто виконував посадові обов`язки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 обіймав посаду судді Харківського апеляційного суду та 19.05.2020 рішенням Вищої ради правосуддя його звільнено у відставку.

Суд приймає до уваги, що відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням суду по справі № 520/16501/2020, встановлено, що під час перебування на посаді судді позивачу надавалась відпустка, зокрема за період з 21.05.2020 по 17.07.2020 та проведено оплату відпускних, що підтверджується наказами Харківського апеляційного суду та розрахунковими листами.

Наказом Харківського апеляційного суду від 20.05.2020 № 05-05/98-в Протасова В.І. відкликано з частини щорічної основної відпустки на 03 робочих днів з 22.05.2020 по 26.05.2020, з щорічної додаткової відпустки 27.05.2020, з частини щорічної основної відпустки 28.05.2020, з частини щорічної основної відпустки з 29.05.2020 по 19.06.2020, з частини щорічної основної відпустки з 22.06.2020 по 26.06.2020, з частини щорічної додаткової відпустки за 2020, з 30.06.2020 по 14.07.2020, з частини щорічної основної відпустки, з 15.07.2020 по 17.07.2020.

20.05.2020 наказом Харківського апеляційного суду № 05-04/69-ос суддю Протасова В.І. відраховано зі штату суду та зобов`язано здійснити розрахунок при звільненні, зокрема, виплатити йому вихідну допомогу у зв`язку з відставкою у розмірі трьох місячних заробітних плат.

Після здійснення кінцевого розрахунку виявилось, що заборгованість позивача перед судом склала 247469,47грн., яка утворилася за рахунок оплати наданої відпустки за період з 21.05.2020 по 17.07.2020.

20.05.2020 ОСОБА_1 подав до відповідача заяву, в якій просив утримати суму 186127,97 грн. з допомоги по тимчасовій непрацездатності та залишок з вихідної допомоги.

Відповідачем нараховано ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 670 012,5 грн., виплачено 478 018,56 грн., утримано з вихідної допомоги 61 341, 50 грн.

Вважаючи, що утримання відповідачем із вихідної допомоги грошових коштів проведено незаконно, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду з позовом в якому просив:

- визнати дії Харківського апеляційного суду протиправними та зобов`язати Харківський апеляційний суд виплатити ОСОБА_1 частину не виплаченої вихідної допомоги в сумі 61 341, 49 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/16501/2020 від 18.01.2021 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Харківського апеляційного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 року по справі № 520/16501/2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2021 по справі № 520/16501/2020 скасовано. Прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Харківського апеляційного суду щодо утримання з вихідної допомоги ОСОБА_1 грошових коштів. Зобов`язати Харківський апеляційний суд виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в сумі 61341 грн 50 коп.

Постанова набирала законної сили з дати її прийняття.

На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 року по справі № 520/16501/2020 відповідач 13.09.2021 року здійснив виплату позивачу недоплаченої суми вихідної допомоги в розмірі 61341,50 грн.

Крім того, позивач зазначає, що відповідачем йому несвоєчасно, а саме 23.07.2020 року, виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності в розмірі 186127,97 грн.

З урахуванням того, що відповідач вчасно не провів повного розрахунку з позивачем у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, позивач вважає, що це є підставою для притягнення до відповідальності відповідача, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Вважаючи дану бездіяльність протиправною, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Спеціальне законодавство про судоустрій і статус суддів, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому у відставку судді середнього заробітку у зв`язку із затримкою всіх належних йому виплат при звільненні.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці судді, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з посади судді.

Матеріалами справи підтверджується факт того, що при звільненні позивача у відставку з посаді судді та виключення його зі штату суду з останнім не проведено повний розрахунок.

При цьому, розрахунок спірних виплат проведено 13.09.2021 року на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 року по справі № 520/16501/2020, тобто в порушення приписів ст.116 КЗпП України.

Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за період з 21.05.2020 по 13.09.2021.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Варто зауважити, що Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд у справі № 761/9584/15-ц неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Проте суд зауважує, що питання про застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції.

Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Застосовуючи висновки Верховного Суду до обставин зазначеної справи, суд зазначає, що період з 21.05.2020 по 13.09.2021 регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, стаття 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року підлягає застосуванню в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, і за такий період доцільно застосовувати принцип пропорційності.

Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Наведена правова позиція також узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22.

Застосовуючи вищенаведені висновки Верховного Суду до обставин цієї справи, суд зазначає, що середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100.

ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 09.01.2020 по 16.01.2020, з 17.01.2020 по 09.02.2020, з 10.02.2020 по 20.03.2020, з 21.03.2020 по 29.04.2020, з 30.04.2020 по 05.05.2020. Вказана обставина не заперечується відповідачем.

Суддівська винагорода позивача за листопад 2029 року склала - 223422,57 грн., за грудень 2019 року - 223426,59 грн.

Отже середньоденна заробітна плата позивача, з урахуванням двох місяця, що передували звільненню, в яких позивач повноцінно отпрацював (листопад, грудень 2019) складає - 10639,26 грн. (223422,57+223426,59):42 (кількість робочих днів листопад, грудень 2019)

При цьому суд враховує, що оскільки позивач просить суд зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.05.2020 по 13.09.2025, а в день остаточного розрахунку 13.05.2025 йому виплачена сума недоплаченої вихідної допомоги в розмірі 61341,50 грн., отже і врахуванні при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає саме 61341,50 грн.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 480 днів х 10639,26 грн. = 5 106 844,8 грн.

Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 61341,50грн. / 5106844,8 грн. (сума виплати / середній заробіток за час затримки розрахунку) = 0,012.

З урахуванням вказаного, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні та з врахуванням принципу співмірності становить 61282,14грн (10639,26грн х 480 календарних дні х 0,012).

Отже, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 61282,14 грн.

Таким чином, з урахуванням викладено, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо посилання відповідача на ту обставину, що в день відрахування зі штату суду позивач не працював, тобто не виконував посадові обов`язки, отже відповідача не зобов`язаний буз здійснити остаточний розрахунок з позивачем в цей день, суд не приймає до увагу, оскільки грошові кошти перераховувались позивачу на картковий рахунок, таким чином, відсутність позивача не була перешкодою для здійснення своєчасного розрахунку з ним.

Щодо позовних вимог про стягнення з Харківського апеляційного суду на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 80000 грн.

Згідно ч. 1 та ч. 2ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стаття 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 137-1 КзПП України ( в редакції станом на час виникнення спірних відносин) відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з вищезазначеного, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправними діями відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведений факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

При розгляді даної справи, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) до Харківського апеляційного суду (майдан Героїв Небесної Сотні, буд.36, м. Харків, 61001, 42261368) третя особа: Державна судова адміністрація України (вул. Липська, буд.18/5, м. Київ, 01601, 26255795) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Харківського апеляційного суду щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 21.05.2020 по 13.09.2021.

Зобов`язати Харківській апеляційній суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2020 по 13.09.2021 в загальному розмірі 61282 (шістдесят одна тисяча двісті вісімдесят дві)грн.14 коп.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Харківського апеляційного суду (майдан Героїв Небесної Сотні, буд.36, м. Харків, 61001, 42261368) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рубан В.В.