Справа № 240/21166/24
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/21166/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лавренчук Ольга Володимирівна

Суддя-доповідач - Моніч Б.С.

23 червня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

в жовтні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (далі відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо нездійснення повного розрахунку при звільненні зі служби в поліції;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2023 по 10.03.2024 включно в розмірі 107840 грн 20 коп.

В обґрунтування позову зазначив, що на день звільнення зі служби відповідачем було затримано проведення з ним повного розрахунку при звільненні, а саме: виплату належної позивачу компенсації за невикористану основну та додаткову відпусти, додаткової доплати, яку відповідачем здійснено в лише 29.07.2024 чим порушено вимоги Кодексу законів про працю України.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області, яка призвела до невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку по заробітній платі після звільнення зі служби в поліції.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2023 по 10.03.2024 включно в розмірі 67 340,00 (шістдесят сім тисяч триста сорок) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Житомирській області по 17.08.2022.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07.02.2023 по справі №240/25475/22, зокрема, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки тривалістю 30 діб за 2021 рік та додаткової відпустки за стаж служби тривалістю 15 діб за 2021 рік. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (14 діб) за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2023 №240/25475/22 рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року скасоване в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

У цій частині прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволені повністю. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткові доплати, передбачені Постановою Кабінету Міністрів України №375 від 29 квітня 2020 року за період служби з 18 лютого 2021 року по 31 серпня 2022 року.

На виконання вказаних рішеннь суду Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області проведено виплату коштів на рахунок позивача в сумі 67261,61 грн. - 29.07.2024.

Позивач, вважаючи, що має місце факт порушення відповідачем його прав та інтересів у частині несвоєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні з військової служби, звернувся до суду із цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте не більш як за шість місяців, що становить 182 календарних днів.

З урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 67340,00 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач, посилаючись на норми матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладеній у постанові від 25.05.2023 у справі № 620/3663/19, зазначив, що зміни в спеціальному законодавстві з питань, які виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, що відбулися з травня 2022 року, виключають можливість субсидіарного застосування загальних норм трудового законодавства та інших загальних законів до регулювання порядку проходження та припинення служби поліцейськими на умовах та порядку, що встановлені Законом.

Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції при визначенні розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні повинен був застосувати принципи пропорційності та співмірності, запроваджені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 94 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580) поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

На підставі пункту 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі Порядок № 260) грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні: щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського; щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Згідно з пунктом 1 розділу ІХ Порядку № 260 у разі переміщення по службі (переведення, відрядження, переходу), а також звільнення поліцейського зі служби в поліції орган поліції, ЗВО, орган, до якого був відряджений поліцейський, зобов`язаний виплатити йому належні види грошового забезпечення, про що зробити відповідні записи в грошовому атестаті за формою, визначеною у додатку 2 до цих Порядку та умов.

Аналіз правових норм свідчить, що у випадку звільнення поліцейського зі служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення речового та грошового забезпечення.

Законом № 580 та Порядком № 260 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення поліцейського.

За загальним правилом у правовідносинах, що є предметом розгляду даної справи, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства -КЗпП України.

За правилами статті 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Необхідність застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 01.03.2018 в справі № 806/1899/17, від 29.03.2018 в справі № 815/1767/17 та від 19.04.2018 в справі № 803/1210/2018 щодо не проведення розрахунку при звільненні з публічної служби.

Враховуючи, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Щодо посилань відповідача на правову позицію Верховного суду у постанові від 25.05.2023 у справі № 620/3663/19, колегія суддів зазначає, що у цій справі суд дійшов висновку, що зміни в спеціальному законодавстві з питань проходження служби в поліції, що відбулися з 01 травня 2022 року, виключили можливість субсидіарного застосування норм трудового законодавства до регулювання порядку переміщення поліцейських, усунувши таким чином неоднозначне застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах, що мало місце в судовій практиці, зокрема, постановах Верховного Суду, на які посилалися сторони і суди попередніх інстанцій під час вирішення цієї справи.

З аналізу наведеного виходить, що Верховним Судом в рамках справи № 620/3663/19 досліджувалась можливість застосування субсидіарного застосування норм трудового законодавства до регулювання порядку переміщення поліцейських. Водночас в рамках даної справи, предметом спору є відповідальність відповідача за статтею 117 КЗпП та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача.

Тобто, обставини у справі № 620/3663/19 та справі що розглядається не є подібними, а висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.05.2023 у справі № 620/3663/19 не є застосовними до даної справи.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин"; далі - Закон №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Як встановлено судом, відповідачем при звільненні позивача - 17.08.2022, не виплачено всіх належних йому сум, а виплачено лише на виконання рішення суду - 19.12.2024, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Таким чином, оскільки в день звільнення позивача відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку всіх виплат, позивач має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником, до дня, що передує припиненню нарахування (п.62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц), періодом прострочення повного розрахунку з позивачем при його звільненні є - з 18.08.2022 по 28.07.2024, проте розрахунок належної до виплати суми з урахуванням положень статті 117 КЗпП України має здійснюватися за шість місяців.

Згідно довідки наявної в матеріалах справи, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 584,76 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку, яка підлягала б стягненню на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП не більш як за шість місяців з 18.07.2022 року по 17.02.2023 року, складає 107595,84 грн (584,76х184).

Між тим, суд першої інстанції визначив в рішенні суму середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачу у розмірі 67340,00 грн, а позивач не оскаржував встановлену судом суму середнього заробітку.

Водночас відповідач не згоден з проведеним судом першої інстанції розрахунком середнього заробітку, який підлягає виплаті на користь позивача, оскільки вважає, що такий повинен бути зменшений з урахуванням принципу справедливості та прапорційності, які запроваджені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду сформувала єдиний підхід щодо можливості розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц про застосування принципу співмірності, на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин". Указані висновки викладено у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.

У вказаній постанові Судова палата зазначила, що із прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку лише за шість місяців, Судова палата вирішила, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц принцип співмірності, до правовідносин, які регулюються статтею 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", не є можливим.

З викладеного вбачається, що до розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який охоплюється періодом з 19 липня 2022 року, не підлягають застосуванню принципи співмірності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду по справі № 380/10158/24 від 08 травня 2025 року.

Відтак підстав для застосування принципу співмірності до обмеженої 6 місяцями суми виплати коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, а відтак і задоволення апеляційної скарги, немає.

Однак, в контексті висновків за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів звертає увагу на те, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення).

Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанови Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23, 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22).

У контексті наведеного, колегія суддів наголошує, що позивач рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог в задоволенні яких було відмовлено, у межах цього апеляційного провадження, не оскаржує, а отже позивач погодився із визначеною судом першої інстанції сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.