Справа № 520/34602/24
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків
Позивач - ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича щодо відмови у винесенні відповідної постанови про закінчення виконавчого провадження № 72736566;
- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича винести відповідну постанову про закінчення виконавчого провадження № 72736566 згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем зазначено, що на виконанні у відповідача перебуває виконавче провадження про стягнення коштів на підставі договору позики. Позивачем надіслано заяву до відповідача про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження". Проте, вказану заяву відповідачем фактично проігноровано, що стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2025 відкрито спрощене провадження у вказаній адміністративній справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву, позивачу - відповідь на відзив.
Представник відповідача надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку зі смертю боржника є передчасною дією з боку приватного виконавця, адже останнім в такому разі не буде вжито вичерпного переліку заходів, направлених на заміну сторони боржника у виконавчому провадженні № 72736566, тим самим постанова про закінчення виконавчого провадження матиме ознаки протиправності.
Позивач, не погодившись з доводами відзиву, скористалася правом на надання відповіді на відзив, в якій просила суд задовольнити позовні вимоги.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши викладені сторонами обставини справи та надані на їх підтвердження докази, суд прийшов до наступного.
У провадженні приватного виконавця Скрипника Володимира Леонідовича перебуває виконавче провадження № 72736566, де стягувачем є ОСОБА_2 , а боржником ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , який є боржником у межах виконавчого провадження № 72736566, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .
Постановою приватного виконавця, 20.09.2023 виконавче провадження зупинено згідно з п. 5 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки ОСОБА_2 (стягувач) звернувся до суду із заявою про заміну вибулої сторони (боржника) правонаступником.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.09.2024 у справі №545/3360/23 у задоволенні заяви ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено. Дана ухвала суду набрала законної сили.
З огляду на це, 26.11.2024 представник позивача звернувся до приватного виконавця Скрипника В.Л. із заявою про закінчення виконавчого провадження № 72736566 згідно з п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" внаслідок смерті боржника ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із зазначеним, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.
Статтею 287 КАС України визначено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця. За приписами ч. 1 цієї статті учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі (ч. 4 ст. 287 кодексу адміністративного судочинства України).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), а також Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 №1403-VIII (далі - Закон "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів").
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті 5 Закону №1403-VIII).
Відповідно до статті 4 Закону "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", що визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус, передбачено, що діяльність приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями. Частиною 2 вказаної норми передбачено, що приватний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.
Згідно з ч. 1 статті 13 Закону №1404-VІІІ під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до приписів частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини другої статті 18 наведеного Закону виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Згідно з частиною третьою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Розглядаючи вказаний спір суд повинен дати відповідь на правове питання: чи підлягає закінченню виконавче провадження у разі смерті боржника (пункт 3 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.
В ухвалі від 19 січня 2022 року у справі №523/2357/20 колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що з 05 жовтня 2016 року (набранням чинності Закону № 1404-VIII) процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника не допускається, а відповідне виконавче провадження підлягає закінченню на підставі пункт 3 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII).
У постанові від 11.10.2023 у справі № 523/2357/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "таке буквальне розуміння норм Закону № 1404-VIII є помилковим. Як Закон №606-XIV, так і Закон №1404-VIII передбачають обов`язок державного виконавця зупинити виконавче провадження та вирішити питання про залучення правонаступників, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, як у справі № 523/2357/20. Положення щодо закінчення виконавчого провадження у разі смерті боржника (пункт 3 частини першої статті 39 Закон №1404-VIII; пункт 3 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV) слід розуміти так, що вони стосуються, зокрема, випадків, коли правовідносини не допускають правонаступництва".
Отже, в п. 8.12. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 523/2357/20 надано правовий висновок про те, що положення щодо закінчення виконавчого провадження у разі смерті боржника (пункт 3 частини першої статті 39 Закон № 1404-VIII; пункт 3 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV) слід розуміти так, що вони стосуються, зокрема, випадків, коли правовідносини не допускають правонаступництва.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.10.2023 у справі № 523/2357/20 вважала висновки колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо необхідності відступу від наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду помилковими та такими, що суперечать принципу правової визначеності, а тому підстав для відступу від вказаних висновків немає.
Враховуючи практику Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що смерть боржника не є безумовною підставою для закінчення виконавчого провадження, якщо виконання обов`язків такої особи чи вимог у виконавчому провадженні допускає правонаступництво.
Суд бере до уваги факт того, що Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.09.2024 у справі №545/3360/23 у задоволенні заяви ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено.
З мотивувальної частини вищевказаної ухвали: "Згідно зі ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
За змістом наведених вище норм права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна.
Звідси обов`язок спадкоємців боржника перед кредиторами спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 Цивільного кодексу України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.
У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Відтак, законодавством визначено спеціальний порядок пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, які прийняли спадщину, зокрема, і у зобов`язаннях про відшкодування присудженої за рішенням суду до стягнення заборгованості, а також межі відповідальності спадкоємців боржника.
Відповідно до такого порядку для задоволення вимог до боржника, який помер, кредитор має звернутися до спадкоємців із вимогою, а спадкоємці зобов`язані задовольнити таку вимогу, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.".
Проте, наведене не спростовує те, що виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 490, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним Максимом Анатолійовичем про стягнення коштів підтверджує існуюче грошове зобов`язання, адже характер та обсяг прав і обов`язків його сторін залишається незмінним, додається лише безпосередня можливість примусового виконання зобов`язання. До моменту здійснення такого виконання відповідне зобов`язання продовжує існувати.
Разом з тим, судом також враховується, що приватним виконавцем здійснюються дії, передбачені Законом України "Про виконавче провадження" для самостійного отримання необхідної інформації для заміни сторони боржника у виконавчому провадженні № 72736566, зокрема, звернення до Полтавського районного суду Полтавської області з заявою про заміну вибулої сторони виконавчого провадження правонаступником та клопотання про витребування у п`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори копію спадкової справи № 382/2018, відкритої після смерті ОСОБА_3 . Як вбачається з відомостей на сайті Судова влада України, заява призначена до судового розгляду на 25.06.2025 (справа № 545/1998/25).
Суд погоджується з твердженням відповідача про те, що те, що виконання обов`язків такої особи чи вимог у виконавчому провадженні допускає правонаступника, а тому в приватного виконавця Скрипника В.Л. відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення.
Відповідно до статті 139 КАС України судовий збір з сторін не стягується.
Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Шляхова