Справа № 520/19768/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 р. Справа № 520/19768/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 05.12.24 по справі № 520/19768/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Харківській області, апелянт), в якій просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 10.05.2024 № 00;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області призначити їй з 14.03.2023 дострокову пенсію за віком відповідно до пп. 3 п. 1 статті 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.12.2024 позовну заяву задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 10.05.2024 № 00.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 03.05.2024 дострокову пенсію за віком відповідно до п.п.3 п. 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ГУ ПФУ в Сумській області на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 968, 96 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що відповідно до пункту 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги.

У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною- інвалідом до досягнення шестирічного віку.

ОСОБА_1 надано лист Комунального некомерційного підприємства «Психіатрична лікарня м. Маріуполь» від 10.04.2024 №120, який не є висновком лікарсько-консультаційної комісії.

У зв`язку з наведеним, апелянт вважав, що ним прийнято законне рішення від 10.05.2024 про відмову у призначенні позивачці пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.п.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відсутні документи, що підтверджують інвалідність її дитини до шести років.

З приводу зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком з 03.05.2024 апелянт зазначив, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Органи Пенсійного фонду наділені виключними повноваженнями щодо призначення, перерахунку та виплати пенсії.

Таким чином, суд не може вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції Пенсійного фонду України (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження останнього та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Позивачка надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Позивачка зазначила, що матеріалами справи підтверджено, що надання інформації про наявність показників для надання дитині інвалідності до 6 років саме у формі висновку ЛКК є неможливим у зв`язку з повномасштабним вторгненням Росії та втратою первинних документів, які залишилися у тимчасово окупованому Маріуполі.

У зв`язку з цим позивачка зверталася до Дарницького районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити факт, що її донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Проте ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.06.2024 у справі 753/11703/24 їй було відмовлено у відкритті провадження та роз`яснено право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції. Тобто вона вичерпала процесуальні можливості встановлення факту, що її донька мала показники для встановлення інвалідності до шестирічного віку в порядку окремого провадження.

Посилаючись на правовий підхід, застосований ЄСПЛ у рішенні від 25.04.2018 у справі «Сутяжник проти РФ», та Верховним Судом у справах №400/1510/19, №910/10616/17, позивачка зазначила, що позбавлення її конституційного права на пенсію з причин ненадання документу у формі висновку ЛКК стосовно того, що її донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку через знищення первинної документації російськими окупантами при реальному існуванні інших документів, які достеменно підтверджують цей факт, є проявом правового пуризму.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 17.04.1997 (а.с.18).

Згідно з Виягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 1437-1 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

За довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22.03.2023 №3002-, фактичним місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 (а.с.9).

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААБ № 391296 ОСОБА_2 є особою з інвалідом з дитинства до 18 років та встановлено ІІ групу інвалідності з 02.04.2015 безстроково.

Листом Комунального некомерційного підприємства «Психіатрична лікарня м. Маріуполь» від 10.04.2024 №120 на ім`я заступника начальника управління обслуговування громадян-начальнику відділу методології та організації роботи з обслуговування громадян на запит щодо можливості настання інвалідності до 6 років ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено наступне. Згідно з довідкою МСЕК №391296, виданою 15.06.2015 міжрайонною психіатричною медико - соціальною експертною комісією м. Маріуполь, ОСОБА_2 була визнана інвалідом другої групи, інвалідність з дитинства до 18 років, та наявної медичної документації на підставі наказу МОЗ України №482 від 04.12.2001, ОСОБА_2 могла бути визнана дитиною- інвалідом до шестирічного віку (а.с.13).

03 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 10.05.2024 №00 ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії згідно з п.п.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відсутні документи, що підтверджують інвалідність її дитини ОСОБА_2 до шести років. Зазначено, що відповідно до пункту 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько- консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Наданий лист від 10.04.2024 №120 не є висновком лікарсько-консультаційної комісії (а.с.10-11).

Як вбачається з відповіді Комунального некомерційного підприємства «Психіатрична лікарня м. Маріуполь» від 31.05.2024 №212 на скаргу адвоката позивачки від 29.05.2024 про незгоду з попередньою відповіддю на адвокатський запит про надання висновку лікарсько- консультативної комісії про визнання ОСОБА_2 дитиною з інвалідністю до досягання шестирічного віку, лікарня не має можливості надати такий висновок у зв`язку з відсутністю відповідних документів.

Не погоджуючись з рішенням відповідача про відмову у призначенні їй пенсії на підставі пп.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , позивачка звернулась із цим позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що листом Комунального некомерційного підприємства «Психіатрична лікарня м. Маріуполь» від 10.04.2024 №120 підтверджено, що ОСОБА_2 могла бути визнана дитиною - інвалідом до шестирічного віку, а тому рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 10.05.2024 № 00 підлягає скасуванню. Найбільш ефективним способом захисту прав та інтересів позивачки у розглядуваній справі суд визначив зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області призначити позивачці з 03.05.2024 ( моменту звернення позивачки із заявою про призначення пенсії) дострокову пенсію за віком відповідно до п.п.3 ч.1 ст.115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі-Закон №1788-ХІІ, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти "є" і "ж" статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Статтею 1 Закону №1058-IV передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно із частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Відповідно до п.п.3 ч.1 ст.115 Закону № 1058-ІV право на призначення дострокової пенсії за віком мають : жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали осіб з інвалідністю з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу, що не оспорюється у цій справі). За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме осіб з інвалідністю з дитинства.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання осіб з інвалідністю з дитинства у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини 12 статті 7 Закону № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно з пунктом 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу особи з інвалідністю з дитинства до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV.

Як встановлено колегією судів, донька позивачки є інвалідом з дитинства до 18 років, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК Міжрайонної психіатричної медико-соціальної експертної комісії серії 10 ААБ №391296 (а.с.15).

Відповідно до ч.3 ст.78 КАС України обставини , визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Колегія суддів зазначає, що загальновідомим є факт, що з 24.02.2022 Російська Федерація почала повномасштабне вторгнення в Україну, зокрема, почався наступ на Маріуполь. З 20 травня 2022 року і дотепер місто Маріуполь окуповане Російською Федерацією.

Як вбачається з листа Комунального некомерційного підприємства «Психіатрична лікарня м. Маріуполь» від 31.05.2024 №212, лікарня не може надати висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що ОСОБА_2 мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку у зв`язку з відсутністю відповідних документів.

Разом з тим, листом Комунального некомерційного підприємства «Психіатрична лікарня м. Маріуполь» від 10.04.2024 №120 підтверджено, що ОСОБА_2 могла бути визнана дитиною- інвалідом до шестирічного віку (а.с.13).

Цей факт підтверджується також наявною в матеріалах справи інформацією з амбулаторної картки ОСОБА_2 , з якої вбачається, що з 15.07.2000 позивачка з дитиною зверталась до лікаря-невролога зі скаргами на агресивність дитини, неспокій, приступи істерії. Була рекомендована консультація психоневролога. 18.07.2000 підтверджується звернення до лікаря психотерапевта, який попередньо встановив діагноз «Гіперкінетичний синдром дитячого віку з порушенням поведінки» та надав рекомендації звернутися за консультацією та лікуванням до дитячого психіатра (а.с.20-22).

В матеріалах справи також наявний протокол засідання ВКК від 20.02.2013 №23 щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким підтверджується, що дитина позивачки перебуває на диспансерному обліку у психіатра з 2001 року, зазначено діагноз згідно з Міжнародним класифікатором захворювань : F20 та F70, що позначають шизофренію та легку розумову відсталість відповідно (а.с.19).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів зазначає, що на цей час у зв`язку з обставинами, які не залежать від волі позивачки (окупація м. Маріуполя Російською Федерацією) , не може бути наданий висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що дитина позивачки мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Разом з тим, в матеріалах справи наявні інші медичні документи, які підтверджують цей факт.

Під час апеляційного перегляду колегія суддів враховує рішення у справі «Сутяжник проти Росії» (заява № 8269/02), в якому ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму; судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

«Правовий пуризм» - невідступне слідування вимогам процесуальних та/або процедурних норм; надмірно формально сурове (бюрократичне) застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, без врахування їх доцільності (розумності, добросовісності), обставин конкретної справи, а також необхідності забезпечення ефективної реалізації та/або захисту прав особи та суспільних (публічних) інтересів.

Будь-які процесуальні та/або процедурні порушення, пов`язані із самим оформленням результатів діяльності суб`єктів владних повноважень по фіксації недотримання суб`єктом приватного права вимог законодавства оцінюється судом з урахуванням всіх обставин справи та необхідністю досягненням балансу між інтересами особи, яка звинувачується у правопорушенні, та суспільними (публічними) інтересами.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що дочка позивачки ОСОБА_2 мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Щодо доводу апелянта , що суд не може вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції ПФУ (дискреційні повноваження) колегія суддів зазначає наступне.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мають зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини 2 статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002).

Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Подібний правовий підхід щодо вибору ефективного способу захисту застосовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 9 листопада 2018 року у справі № 263/15749/16-а, від 20 грудня 2018 року у справі №524/3878/16-а, від 22 березня 2019 року у справі №815/6832/15, від 1 жовтня 2019 року у справі №826/3943/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/14837/16, від 15 червня 2021 року у справі № 200/12944/19-а, від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19, від 8 лютого 2022 року у справі №160/6762/21.

Крім того, у судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі № 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18, від 1 червня 2022 року у справі № 620/5996/21, від 25 жовтня 2022 року у справі № 200/13288/21).

Згідно з ч.3 ст.245 КАС України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Аналіз положень КАС України також дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що найбільш ефективним способом захисту прав та інтересів позивачки у розглядуваній справі буде зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 03.05.2024 дострокову пенсію за віком відповідно до п.п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-ІV.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 311, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року по справі № 520/19768/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк