Справа № 240/3079/25
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року м. Житомир справа № 240/3079/25

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області () від 03.01.2025 №55 про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області () призначити та виплачувати пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи», з 03.10.2024 .

В обґрунтування позову вказує, що із 01 вересня 1977 року по 26 червня 1987 року навчався в середній школі № 9 м. Коростеня, Житомирської області, що є свідчення того, що на момент аварії, а саме на 26 квітня 1986 року, я проживав та навчався в школі у зоні гарантованого добровільного відселення, що надає мені право на початкову величину зниження пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону№796-ХІІ. Копія атестата про закінчення середньої школи додається. Після закінчення середньої школи вступив до Коростенського професійно-технічного училища №16, розташованого по місцю постійного проживання в м. Коростень, Житомирської області ( зона гарантованого добровільного відселення), яке закінчив 18 липня 1988 року та отримав професію слюсара механоскладальних робіт. Після закінчення училища, з 01 серпня 1988 року я пішов працювати за отриманою професією - слюсарем механоскладальних робіт на Коростенський завод шляхових машин «Жовтнева кузня» (зона гарантованого добровільного відселення) де працював до 08 грудня 1988 року (до призову служби в армію), що підтверджується записами № 2 та 3 в трудовій книжці та довідкою від 20.09.2024 ТДВ «Коростенський завод шляхових машин «Жовтнева кузня». Копія трудової книжки та довідка від 20.09.2024 р. додаються. Із 22 грудня 1988 року по 05 листопада 1990 року - проходив службу в радянській армії. Після повернення із служби в армії я розпочав трудову діяльність з 25 грудня 1990 року за постійним місцем проживання, а саме в місті Коростені, Житомирської області ( зона гарантованого добровільного відселення) на Коростенському заводі хімічного машинобудування де працював до 22.06.1992 року, а з 29.06.1992 року перейшов працювати водієм до Коростенської податкової інспекції де працював до 18.07.1994 року, що підтверджується записами в трудовій книжці та довідці ПАТ « Коростенський завод хімічного машинобудування від 20.09.2024 року №39. Отже, враховуючи вищевикладені докази, та наявні підтверджуючі документи, період мого постійного фізичного проживання (навчання в школі та училищі, роботи) в місті Коростень, Житомирської області (зона гарантованого добровільного відселення) з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 року становить 04 роки 08 місяців 05 днів ( при необхідних 3-х років ). Однак вказані обставини не враховано відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення. Просить позов задовольнити.

Суддя своєю ухвалою від 07.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надати до суду належним чином завірені копії матеріалів відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 .

Відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, надійшов до суду 24.02.2025. Заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначає, що тривалість проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 02 роки 04 місяці 15 днів, що не дає право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. Вважає оскаржуване позивачем рішення обгрунтованим, а позовні вимоги безпідставними. Просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідь на відзив надійшла до суду 06.03.2025.

Відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області надійшов до суду 13.03.2025. Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що після реєстрації заяви Позивача та сканування копій документів засобами програмного забезпечення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, за принципом екстериторіальності, розглянуто заяву Позивача та за результатами розгляду заяви прийнято рішення № 55 від 03.01.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796, оскільки не підтверджено факт проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років.

Відповідач у відзиві зазначає, що за доданими документами станом на 01.01.1993 підтверджений період проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення з 01.08.1988 по 08.12.1988, з 25.12.1990 по 31.12.1992 становить 02 роки 04 місяці 15 днів, що не дає право на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію на 6 років відповідно до Закону №796.Оскільки наданими Позивачем документами не підтверджено постійне проживання/ роботу у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на Чорнобильській АЕС (26.04.1986) упродовж не менше 3 років станом на 01.01.1993, тому підстави для застосування до Позивача положень статті 55 Закону № 796 щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відсутні.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 01.01.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону №796.

Після реєстрації заяви позивача та сканування копій документів засобами програмного забезпечення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, за принципом екстериторіальності, розглянуто заяву позивача та за результатами розгляду заяви прийнято рішення № 55 від 03.01.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796.

У рішенні вказано: до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період з 26.04.1986 згідно довідки №2347 від 06.09.2024, оскільки відсутня інформація про дату зняття з реестрації. Аналіз наданих документів показує, що страховий стаж гр. ОСОБА_1 становить 30 років 06 місяців 12 днів. Тривалість проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 02 роки 04 місяці 15 днів, що не дає право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. Управлінням прийнято рішення: відмовити гр. ОСОБА_1 в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України Про статус соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у зв`язку з відсутністю необхідної кільюсті років проживання станом на 01.01.1993р. у зоні гарантованого добровільного відселення."

Вважаючи таке рішення протиправним, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.

Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в статті 55 Закону № 796-XII.

Абзацом першим частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Зі змісту вищезазначеної норми вбачається, що особа отримує право на призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII у випадку дотримання таких умов:

- наявності у такої особи статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи;

- наявності у такої особи необхідного періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення, який станом на 1 січня 1993 року повинен становити не менше 3 років.

Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання, роботи на відповідній місцевості. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до абзацу дев`ятого підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 (в редакції, на момент спірних правовідносин) потерпілими від Чорнобильської катастрофи до заяви про призначення пенсії додаються такі документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку:

- документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Під час розгляду справи судом встановлено, що на виконання вимог п. 2.1 Порядку №22-1 та для підтвердження наявності у нього права, як у особи, яка проживала/працювала у зоні гарантованого добровільного відселення, на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII, позивач до заяви про призначення йому пенсії додав, зокрема, наступні документи:

- довідку №2347 від 06.09.2024 про період проживання на території зони гарантованого добровільного відселення;

- довідку №500 від 20.09.2024 про період навчання у ДНЗ "Малинський професійний ліцей" територіальне відокремлене відділення м. Коростень;

- посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 , видане обласною державною адміністрацією 30.05.1993.

На момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи були врегульовані Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (далі - Порядок №501).

Пунктом 2 Порядку №501 (в редакції від 30.03.1994, що діяла станом на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Таким чином, наявність у позивача статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи, підтвердженого відповідним посвідченням надає йому право користуватися пільгами, в тому числі й щодо пенсійного забезпечення, передбаченими Законом №796-ХІІ.

Водночас, визначеними в абзаці 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII умовами, які надають особі право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, є не тільки наявність статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи, а ще й проживання або робота такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3-х років.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону №796-ХІІ (в редакції від 29.06.1993, що була чинна станом на 30.05.1993 - на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема:

- особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій (пункт 2 частини 1 статті 11 Закону №796-ХІІ);

- особи, які постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (пункт 3 частини 1 статті 11 Закону №796-ХІІ).

В свою чергу, пунктом 5 Порядку № 501 (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Зміст вказаних правових норм свідчить, що статус потерпілих від Чорнобильської катастрофи, який пов`язаний саме із зоною гарантованого добровільного відселення, надався наступним категоріям осіб:

1) особам, які постійно проживали на територіях зони гарантованого добровільного відселення на день аварії (тобто на 26.04.1986);

2) особам, які прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій;

3) особам, які постійно проживають у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року вони прожили у цій зоні не менше трьох років.

4) особам, які постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року вони відпрацювали у цій зоні не менше трьох років.

Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23 виснував, що оскільки військова служба та навчання зазвичай є тривалими періодами, протягом яких особа постійно перебуває (проживає) в певному місці, такі періоди можуть бути прирівняні до постійного проживання або роботи в зоні радіаційного забруднення і враховані під час призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, лише за умови, що останні безпосередньо проходили в забрудненій зоні і зазначене буде підтверджено відповідними документами, які однозначно вказують на місцезнаходження позивача у радіоактивній зоні протягом відповідного періоду (довідка з гуртожитку навчального закладу, в якому проживав позивач під час навчання; військовий квиток, довідка з військової частини про її місце дислокації або інші документи, з яких вбачається інформація про місце розташування військової частини).

Позивачем до заяви від 01.01.2025 про призначення пенсії додано довідку відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області №2347 від 06.09.2024 у якій вказано, що позивач постійно був зареєстрований в м. Коростень, на території зони гарантованого добровільного відселення:

із 23.01.1981 по "дата зняття з реєстрації відсутня";

із 30.02.1992 по "теперішній час".

Однак, як вбачається з оскаржуваного рішення, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області "До періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період з 26.04.1986 р. згідно довідки №2347 від 06.09.2024р., оскільки відсутня інформація про дату зняття з реєстрації".

У відзиві на позовну заяву Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зазначає, що період з 26.04.1986 по 31.08.1987 згідно вищезазначеної довідки № 2347, так як у довідці відсутня інформація про дату зняття з реєстрації; - період навчання з 01.09.1987 по 18.07.1988 згідно довідки № 500 від 20.09.2024 в ДНЗ Малинський професійний ліцей, оскільки не підтверджено факт проживання особи на забрудненій території у період навчання.

Судом досліджено зміст вказаних довідок та встановлено наступне.

Відповідно до наданої до заяви від 01.01.2025 довідки №500 від 20.09.2024, позивач із 01.09.1987 по 18.07.1988 навчався в ДНЗ "Малинский професійний ліцей" територіальне відокремлене спеціалізоване відділення м. Коростень.

Отже, навчальний заклад, у якому із 01.09.1987 по 18.07.1988 навчався позивач розташований у м. Коростень Житомирської області.

Разом з тим, у оскаржуваному рішенні не зазначено про причини неврахування періоду навчання позивача в ДНЗ "Малинский професійний ліцей" (територіальне відокремлене спеціалізоване відділення м. Коростень).

Як вбачається з наданої до суду копії атестата про середню освіту, позивач у 1988 році закінчив середню школу №9 м. Коростень, Житомирська область.

Суд зауважує, що у розписці - повідомленні до заяви від 01.01.2025 не зазначено про необхідність надання документів про період проживання (навчання) позивача на території радіоактивного забруднення з 26.04.1986 по 18.07.1988.

Позивачем до суду надано довідку відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області №2347 від 06.09.2024 у якій вказано, що позивач постійно був зареєстрований в м. Коростень, на території зони гарантованого добровільного відселення: із 23.01.1981.

При цьому, суд зауважує, що належними доказами підтверджується і відповідачами не спростовано, що і школа, яку позивач закінчив у 1988 році і Коростенське середнє професійно-технічне училище №16, яке в результаті реорганізації має назву ДНЗ "Малинский професійний ліцей" територіальне відокремлене спеціалізоване відділення м. Коростень, розташовані у м. Коростень, що відноситься до території зони гарантованого добровільного відселення.

Отже, вказані докази у своїй сукупності підтверджують, що у період із 26.04.1986 по 08.07.1988 (всього 2 роки 2 місяці 23 дні) позивач навчався у навчальних закладах, які розташовані на території зони гарантованого добровільного відселення.

Період роботи із 01.08.1988 по 08.12.1988 та із 25.12.1990 по 31.12.1992, що становить сукупно 2 роки 04 місяці 15 днів відповідачем зараховано до періоду роботи на території зони гарантованого добровільного відселення.

На переконання суду відповідачем обгрунтовано не зараховано до періоду проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення пернод проходження військової служби із 22.12.1988 по 05.11.1990, оскільки відсутні докази, що у зазначений період позивач знаходився на території радіоактивного забруднення.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач із 26.04.1986 по 01.01.1993 проживав (навчався) на території, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення 4 роки 7 місяців.

Вирішуючи спірні правовідносини в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з дати досягнення пенсійного віку, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1статті 55 Закону № 796-XIIпотерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку, в даному випадку 3 роки, встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Належними доказами підтверджується, що позивач постійно проживав або постійно навчався у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, а відтак має право на початкову величину зниження пенсійного віку в розмірі 3 роки.

Відтак, кількість років зниження пенсійного віку, на яку позивач має право, додаткова визначається як зменшення пенсійного віку на 1 рік за кожні 2 роки його проживання, роботи в зоні гарантованого добровільного відселення.

Крім того, згідно з довідкою Відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради від 06.09.2024 №2347, загальний строк проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення (м. Коростень) становить більше 20 років.

Вказане свідчить, що позивач має право на зниження пенсійного віку на 6 років - на максимальну величину, передбачену абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII для осіб, які постійно проживають чи постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення.

Крім того, згідно з абзацом першим частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що в період з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року пенсія за віком призначається за наявності страхового стажу не менше 32 роки.

Враховуючи вищезазначене правове регулювання, для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону №796-XII необхідний страховий стаж у особи повинен становити не менше 27-ти років.

Згідно інформації, зазначеної Головним управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в оскаржуваному рішенні про відмову в призначенні пенсії, страховий стаж ОСОБА_1 становить 30 років 6 місяців, що є достатнім для призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.

Станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії (01.01.2025), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг 54-річного віку.

Таким чином, позивач має необхідний вік, страховий стаж та достатній строк проживання на території зони гарантованого добровільного відселення для призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону №1058-IV, якою врегульовано питання строків призначення (перерахунку) та виплати пенсії, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Матеріалами справи підтверджується, що за призначенням пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років позивач звернувся протягом трьох місяців з дня досягнення ним 54-річного пенсійного віку.

Відтак, зважаючи на встановлену протиправність оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 03.01.2025 №55 щодо відмови у призначенні позивачу пенсії, застосовуючи механізм захисту права порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст.9, ч. 2 ст.245 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити позивачу з 03.10.2024 (з дати, наступної за днем досягнення ним пенсійного віку) пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII.

При цьому суд зауважує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити саме той територіальний орган Пенсійного фонду України, що був визначений за принципом екстериторіальності, як орган, що вирішував питання про призначення пенсії, тобто в даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Натомість, порушення прав позивача з боку Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області під час розгляду даної справи судом встановлено не було, а тому заявлені до нього позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене та встановлені обставини справи, які перевірені зібраними доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

При зверненні до суду з даним позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір 1211,20 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією.

Доказів понесення позивачем інших судових витрат матеріали справи не містять.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог та сплатою судового збору за одну позовну вимогу немайнового характеру, суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області у повному розмірі.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Частково задовольнити позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м. Полтава, 36000, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 03.01.2025 №55 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи», з 03.10.2024.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять ) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук

23.06.25