Справа № 320/61139/24
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2025 року № 320/61139/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області

до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в :

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернулась Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 27 вересня 2024 року про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 75210748, що винесена старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боярчуком Олександром Владиславовичем.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Позивач оскаржує постанову старшого державного виконавця Боярчука О.В. від 27 вересня 2024 року про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 75210748, вважаючи її протиправною. На думку позивача, виконавець не врахував об`єктивних обставин, які унеможливлювали виконання рішення суду у визначений строк. Зокрема, вказується на відсутність фінансування, необхідного для коригування проєктної документації, яка є передумовою влаштування перехідно-швидкісних смуг у с. Семиполки. Позивач зазначає, що неодноразово звертався до Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України з відповідними запитами, однак коштів на реалізацію заходів виділено не було. На думку позивача, такі обставини свідчать про відсутність його вини у невиконанні рішення, а тому винесена постанова порушує принципи законності та пропорційності.

У судовому засіданні позивач підтримав позов та просив його задовольнити, скасувати постанову старшого державного виконавця як протиправну.

Відповідач своїм правом на відзив не скористався.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 02.01.2025 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.06.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 23.06.2025.

23.06.2025 р. у судове засідання прибув позивач, відповідач не з`явився, явку свого представника не забезпечив, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про подальший розгляд справи у письмовому провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з ч. 4 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Враховуючи строки розгляду справи, передбачені ч. 4 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на місці ухвалив клопотання представника позивача задовольнити подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження за наявними матеріалами у справі.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

05 червня 2024 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Боярчуком Олександром Владиславовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 75210748 щодо зобов`язання Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області вжити заходів забезпечення дорожнього руху шляхом влаштування перехідно-швидкісних смуг для заїзду та виїзду з території пускового комплексу першої черги комплексу дорожнього обслуговування - кафе на 25 місць з інженерними мережами у с. Семиполки по вул. Київське шосе, 2-Б.

Постанова була отримана позивачем 18 червня 2024 року. 20 червня 2024 року Служба направила до Відділу примусового виконання рішень лист вих. № 1535/01с/02, у якому вказала на складнощі з реалізацією виконавчих вимог у зв`язку з відсутністю бюджетного фінансування та необхідністю внесення змін до проєктної документації.

З метою виконання судового рішення Служба 19 червня 2024 року звернулася до Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України з листом № 1282/01С/02, яким просила виділити відповідні кошти на коригування проєктної документації з подальшим виконанням робіт. У відповіді Агентства від 04 липня 2024 року (вих. № 3027/5/10-01/08-7654/09-24) зазначено, що фінансування таких робіт у межах державного бюджету на 2024 рік не передбачено.

27 вересня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 75210748 на підставі частини другої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за невиконання судового рішення без поважних причин.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 55 Конституції України передбачає, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно стаття 129-1 суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (Далі - Закон № 1404-VIII) та Інструкція з примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі Інструкція).

У відповідності до вимог ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюється Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами ч. 1ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа.

Статтями 63, 75 Закону № 1404-VIII встановлено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Так, у відповідності до вимог даних статей Закону, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин, виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно ч. 1 ст. 75 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника фізичну особу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, на посадових осіб 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, на боржника- юридичну особу- 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У відповідності до ч. 2 ст. 75 Закону № 1404-VIII у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пунктом 16 частини третьої статті 18 Закону №1404-VIII передбачено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

VI. Оцінка суду

Оцінивши доводи позивача, заперечення відповідача, наявні у справі докази, а також норми матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню, суд виходить із такого.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин. У межах розгляду даної справи предметом судового контролю є оцінка правомірності постанови державного виконавця про накладення штрафу за невиконання судового рішення.

При цьому суд бере до уваги, що згідно з положеннями статей 1, 18 та 63 Закону України «Про виконавче провадження», органи державної виконавчої служби наділені повноваженнями щодо контролю за виконанням судових рішень та застосуванням заходів примусового характеру, зокрема у разі невиконання рішення без поважних причин.

У зв`язку з тим, що позивач оскаржує постанову про накладення штрафу, суд здійснює перевірку: законності рішень і дій державного виконавця; належності поведінки боржника в частині виконання судового рішення; наявності умов, за яких адміністративний суд вправі втрутитися у сферу примусового виконання.

Щодо постанови про накладення штрафу як предмета оскарження.

Оскаржучи постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 27 вересня 2024 року про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 75210748, позивач посилається на те, що така постанова є протиправною, оскільки не враховує об`єктивних обставин, які унеможливлювали виконання судового рішення в установлений строк.

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження відкрито 5 червня 2024 року, а постанова про накладення штрафу за невиконання рішення суду винесена 27 вересня 2024 року. Позивач не заперечує, що станом на зазначену дату судове рішення залишалося невиконаним, доказів про його повне або часткове виконання до моменту накладення штрафу відповідачу не надає.

Відповідно до частини другої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу, в якій також зазначається вимога виконати рішення протягом десяти робочих днів. Таким чином, зазначена норма прямо надає повноваження державному виконавцю реагувати на бездіяльність боржника шляхом накладення штрафу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, реалізація державним виконавцем повноваження, передбаченого частиною другою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», є формою контролю за виконанням судових рішень та не потребує окремого попередження, якщо боржник мав можливість, але не вжив достатніх заходів для виконання судового рішення постанова КАС ВС від 03.03.2022 у справі № 640/12860/21.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 13.10.2022 у справі № 520/9848/21 зазначено, що накладення штрафу за ч. 2 ст. 63 Закону є правомірним у разі, якщо боржник не довів об`єктивну неможливість виконання рішення в установлений строк.

Суд погоджується з висновками, висловленими у зазначених правових позиціях, і констатує, що постанова про накладення штрафу у справі позивача є правовим наслідком його бездіяльності у виконавчому провадженні, а державний виконавець діяв у межах наданих законом повноважень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова винесена у межах компетенції державного виконавця відповідно до чинного законодавства і є належним виконавчим актом, який сам по собі не свідчить про протиправність дій відповідача.

Щодо наявності або відсутності поважних причин невиконання судового рішення.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що постанову про накладення штрафу винесено без урахування об`єктивних обставин, які унеможливлювали виконання рішення суду у встановлений строк. На підтвердження цього позивач посилається на відсутність фінансування, необхідного для коригування проєктної документації, зокрема в частині влаштування перехідно-швидкісних смуг, що були предметом виконавчих вимог. Зазначається, що фінансування не передбачено жодною з відповідних бюджетних програм, а запити про виділення коштів залишилися без позитивного вирішення.

Встановлено, що позивач дійсно листом від 19 червня 2024 року звернувся до Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України із проханням забезпечити фінансування необхідних робіт. У відповіді від 04 липня 2024 року Агентство повідомило, що в межах затверджених бюджетних асигнувань виділення коштів на відповідні цілі не передбачено. Інших документальних підтверджень про вжиття активних дій для виконання рішення, зокрема підготовки до розроблення чи затвердження проєктної документації, укладення договорів, спрямування альтернативних запитів, матеріали справи не містять.

Разом із тим, Верховний Суд у постановах від 26.01.2023 у справі № 420/10122/22 та від 11.10.2022 у справі № 160/4497/20 послідовно зазначає, що сам факт обмеженого або відсутнього бюджетного фінансування не може визнаватися поважною причиною невиконання судового рішення, якщо боржник не доведе, що вжив усіх можливих заходів для забезпечення виконання. Зокрема, у справі № 640/12860/21 Верховний Суд наголосив, що боржник повинен проявити максимальну ініціативу в реалізації своїх обов`язків, зокрема шляхом планування видатків, звернення з клопотаннями про коригування бюджету, укладення угод, погодження проєктної документації тощо.

У даній справі позивач не надав доказів, які б свідчили про наявність об`єктивної та непереборної перешкоди для виконання рішення суду. Надані листи лише фіксують факт звернення з проханням про виділення коштів, однак не засвідчують, що фінансування було абсолютно неможливим, або що позивач повною мірою вичерпав усі наявні процесуальні та адміністративні ресурси для організації виконання. Крім того, виконання рішення стосувалося дій, пов`язаних з організацією дорожнього руху, які, принаймні частково, можуть бути реалізовані без залучення сторонніх підрядників, у межах власної компетенції.

Отже суд вважає, що позивач не довів наявними та допустимими доказами наявності поважних причин невиконання рішення суду в розумінні частини другої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», а тому підстави для скасування постанови про накладення штрафу в цьому аспекті відсутні.

Щодо правомірності дій державного виконавця та висновків суду.

Позивач не заперечує факту винесення постанови про накладення штрафу у виконавчому провадженні № 75210748, однак вважає, що така постанова є передчасною та не відповідає принципу пропорційності, оскільки заходи щодо виконання судового рішення тривають, а їх реалізація залежить від міжвідомчої координації та фінансування.

Водночас, державний виконавець при вчиненні виконавчих дій зобов`язаний керуватись виключно нормами Закону України «Про виконавче провадження», зокрема статтями 18, 26, 63. Згідно з ч. 2 ст. 63 цього Закону, за наявності підстав виконавець має право застосовувати санкції у вигляді штрафу, якщо боржник не виконує рішення без поважних причин. Норма має імперативний характер і не передбачає дискреції у випадках явної бездіяльності боржника упродовж встановленого строку.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що станом на дату винесення оскаржуваної постанови позивач не надав документів, які б підтверджували здійснення фактичних дій, спрямованих на виконання рішення, або документально обґрунтованих причин, які унеможливлювали його виконання в повному обсязі. Лише повідомлення про відсутність фінансування не може бути розцінене як доказ належного виконання обов`язку боржника або як поважна причина для його відтермінування.

У постанові Верховного Суду від 13.04.2023 у справі № 160/6799/21 вказано, що дії державного виконавця, який застосовує санкції у зв`язку з бездіяльністю боржника, є правомірними у разі, якщо останній не вжив реальних заходів для виконання судового рішення, навіть якщо має об`єктивні труднощі.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що дії старшого державного виконавця відповідача при винесенні постанови про накладення штрафу ґрунтуються на вимогах закону, вчинені в межах наданих повноважень та не порушують прав позивача.

Таким чином, постанова про накладення штрафу від 27 вересня 2024 року є законною, а підстави для її скасування у суду відсутні.

Таким чином, за результатами всебічного аналізу спірних правовідносин, поданих доказів та правових аргументів сторін, суд доходить висновку, що постанова державного виконавця про накладення штрафу у виконавчому провадженні №?75210748 винесена у межах повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», та відповідає вимогам законодавства.

Позивач не довів наявності об`єктивних і поважних причин, що унеможливлювали виконання судового рішення у встановлений строк. Наявні в матеріалах справи документи не підтверджують фактичних дій, спрямованих на виконання рішення, а посилання на відсутність фінансування саме по собі не може вважатися достатнім обґрунтуванням бездіяльності боржника.

Відтак, позовні вимоги є необгрунтованими.

VІI. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIІI. Розподіл судових витрат

Оскільки, в задоволенні позову відмовлено і відповідачем не надано доказів понесення судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, судові витрати присудженню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Леонтович А.М.