Справа № 528/342/25
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 р.Справа № 528/342/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 15.05.2025, головуючий суддя І інстанції: Вітківський М.О., м. Гребінка, повний текст складено 15.05.25 у справі № 528/342/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області , Сектору поліцейської діяльності №1 Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області лейтенанта поліції Бердеги Романа Романовича

про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Сектору поліцейської діяльності №1 Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області лейтенанта поліції Бердеги Романа Романовича (далі також відповідачі), в якому просила скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4248481.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 15 травня 2025 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального, процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не взяв до уваги, що вона мала водійське посвідчення, пройшла підготовку в обсязі, передбаченому програмою підготовки водіїв транспортних засобів відповідної категорії та відповідно до чинного законодавства у період воєнного стану могла продовжувати використовувати свої водійські права після закінчення терміну їх дії.

Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, Головне управління Національної поліції в Полтавській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

23.06.2025 від Сектору поліцейської діяльності №1 Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області лейтенанта поліції Бердеги Романа Романовича надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду.

Протокольною ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні 23.06.2025 в режимі відеоконференції у справі № 528/342/25 - відмовлено, з огляду на приписи ч. 2 ст. 195 КАС України щодо подання заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (у приміщенні іншого суду) не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 11.03.2025 інспектором сектору поліцейської діяльності №1 Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області лейтенантом поліції Бердегою Романом Романовичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4248481 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням ст. 36 КУпАП, за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП (водій керував транспортним засобом, не маючи права керування таким ТЗ), та накладено штраф у розмірі 3400,00 грн.

За змістом постанови по справі про адміністративне правопорушення водій, ОСОБА_1 , 11.03.2025 о 17:13:33 в м. Гребінка по вул. Магістральній, 126 керувала автомобілем ЗАЗ 110307, номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 , та не маючи права керування таким ТЗ (пп. 2 1.а ч. 2 ст.126 КУпАП) під часу руху не користувалася паском безпеки при наявності такого (пп. 2.3. ч. 5 ст. 121 КУпАП), чим порушила вимоги п. 2.1.а ПДР та скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП (а.с. 2, 36).

Скориставшись правом на оскарження постанови серії ЕНА № 4248481 у судовому порядку, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про її скасування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача, як суб`єкта владних повноважень, у спірних правовідносинах, що виникли між сторонами, відповідали критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України, оскільки останній, приймаючи оскаржувану постанову, діяв в межах норм законодавства та на підставі встановлених обставин справи.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, передбаченим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 КАС України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правила дорожнього руху відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (ПДР України).

Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ міліції, власника дороги або уповноважений ним орган (п.1.5 ПДР України).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Статтею 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР) зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Разом з тим, п. 1.9 ПДР, зазначає, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Частиною 2 статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Згідно з частиною 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 статті 222 КУпАП визначено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 2 статті 126 КУпАП.

Згідно з частиною 2 статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про дорожній рух» до компетенції Кабінету Міністрів України у сфері дорожнього руху належить: підготовка проектів законів, нормативно-правових актів з питань дорожнього руху та його безпеки, а також відповідальності за їх порушення на території України.

Згідно з пунктом 2.1.а Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Підпунктом 1 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами» №184 від 03.03.2022 (далі Постанова КМУ №184 від 03.03.2022) установлено, що у період дії воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану: особа допускається до керування транспортними засобами за наявності у неї національного посвідчення водія України, виданого їй вперше на право керування транспортними засобами відповідної категорії, строк дії якого закінчився. Вказана постанова, зокрема і підпункт 1 пункту 1, набрали чинності 03.03.2022.

У преамбулі Постанови КМУ №184 від 03.03.2022 вказано, що вона прийнята відповідно до статей 12-1, 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні».

Згідно з частиною 1 статті 12-1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Кабінет Міністрів України в разі введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях: розробляє та вводить в дію План запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в окремих місцевостях України з урахуванням загроз та особливостей конкретної ситуації, яка склалася.

Отже, норми Постанови КМУ №184 від 03.03.2022 (як убачається з її назви і преамбули) приймалися саме з метою врегулювання окремих питань щодо допуску водіїв до керування транспортними засобами у період воєнного стану і були спрямовані на врегулювання тих правовідносин, які виникли саме у зв`язку із введенням воєнного стану.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який неодноразово продовжувався, та діє на тепер.

Згідно з нормами статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

При врегулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. (Пункт 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 справа N 1-7/99 N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Отже, до події, факту застосовується той нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Ключовим юридичним фактом, який зумовлює дію норми підпункту 1 пункту 1 Постанови КМУ №184 від 03.03.2022, є факт закінчення строку дії посвідчення водія України, виданого вперше, адже якщо строк дії посвідчення не закінчився, особа має право на керування відповідним транспортним засобом на підставі загальних норм щодо правил дорожнього руху, як не пов`язані з дією воєнного стану.

Проаналізувавши мету прийняття Постанови КМУ №184 від 03.03.2022, виходячи з правил дії нормативно-правових актів у часі, суд дійшов висновку, що норми вказаної постанови щодо допуску водіїв до керування транспортними засобами в період воєнного стану застосовуються до тих осіб, строк дії посвідчення водія України яких закінчився саме в період дії воєнного стану, що перешкоджає особі належним чином реалізувати своє право на отримання посвідчення водія.

Оскільки Постанова КМУ №184 від 03.03.2022 не містить спеціальних приписів щодо поширення її дії на юридичні факти (а саме на факт закінчення строку дії посвідчення водія), які мали місце до набрання нею чинності (як з початку введення воєнного стану, так і до моменту введення воєнного стану), то застосується загальне правило щодо дії нормативно-правових актів у часі, викладене у статті 58 Конституції України.

Оцінюючи надані відповідачем докази, суд установив, що підставою для винесення оскаржуваної постанови стало те, що позивач не мав права керування транспортним засобом, оскільки строк дії посвідчення водія, дійсного до 13.07.2020, закінчився ще до початку введення воєнного стану на території України.

Окрім того, судом установлено, що ОСОБА_1 вперше отримала посвідчення водія серії НОМЕР_2 строком на два роки до 12.07.2018, та у подальшому 27.03.2025, вказане посвідчення було обміняно на посвідчення водія серії НОМЕР_3 (а.с. 37).

Отже, оскільки строк дії посвідчення водія позивача закінчився 12.07.2018, на нього не поширюється дія норми підпункту 1 пункту 1 Постанови КМУ №184 від 03.03.2022 і позивач не може бути допущений до керування транспортним засобом на період воєнного стану.

З моменту закінчення строку дії посвідчення водія позивач повинен був керуватися чинними на той період нормами, які були чіткими і передбачуваними, зокрема пунктом 25-1 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 за № 340 (з подальшими змінами), і для здійснення керування транспортним засобом повинен був здійснити обмін посвідчення водія.

Позивач не міг мати легітимних очікувань, що він буде допущений до керування транспортним засобом у період воєнного стану на підставі посвідчення водія, строк якого закінчився.

Отже, позивачем втрачено право на керування транспортним засобом з 13.07.2018 і він його не набув станом на 24.02.2022.

Крім того, на період дії воєнного стану урядом було спрощено процедуру обміну посвідчення водія, що також свідчить про відсутність перешкод в обміні посвідчення в період воєнного стану, а також слугує додатковим аргументом у визначенні наміру правотворчого органу поширити дію Постанови КМУ №184 від 03.03.2022 лише на тих водіїв, строк дії посвідчень яких закінчився саме після набрання законної сили цією Постановою (№184 від 03.03.2022).

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2022 за №360 «Деякі питання підготовки та допуску водіїв до керування транспортними засобами в період дії воєнного стану на території України або окремих її місцевостях», обмін посвідчення водія та отримання його в разі заміни, втрати або викрадення здійснюється без подання до територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ відповідної медичної довідки встановленого зразка.

Незалежно від особистих чи інших обставин, які зумовили відстрочення обміну посвідчення водія, позивач не мав право керувати транспортним засобом за відсутності чинного посвідчення водія, і мав можливість здійснити обмін як до введення воєнного стану, так і під час його дії.

Обставин керування позивачем транспортним засобом у стані крайньої необхідності під час судового розгляду не встановлено.

Отже, відповідачем доведено, що позивача було законно притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про провомірність оскаржуваної постанови та відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно установив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

З урахуванням приписів ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 15.05.2025 у справі № 528/342/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк В.Б. Русанова