Справа № 380/21022/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/21022/24 пров. № А/857/11886/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Запотічного І.І.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Соколовський І.О.;

від відповідача - Бернюга А.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Львівської митниці (утвореної як відокремлений підрозділ Державної митної служби України) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03.02.2025р. в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Левітрейд» до Львівської митниці (утвореної як відокремлений підрозділ Державної митної служби України) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень щодо збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість та ввізного мита з імпортованих товарів (суддя суду І інстанції: Кисильова О.Й.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 16 год. 33 хв. 03.02.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: 07.02.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

11.10.2024р. за допомогою системи «Електронний суд» позивач Товариство з обмеженою відповідальністю /ТзОВ/ «Левітрейд» звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати прийняті відповідачем Львівською митницею наступні податкові повідомлення-рішення:

№ UA41 від 23.07.2024р. про збільшення суми грошових зобов`язань з ввізного мита на 945448 грн. 53 коп., в т.ч. за основним платежем 879239 грн. 50 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 66209 грн. 03 коп.;

№ UA42 від 23.07.2024р. про збільшення суми грошових зобов`язань з податку на додану вартість /ПДВ/ на 263771 грн. 78 коп., в т.ч. за основним платежем 175847 грн. 85 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 87923 грн. 93 коп.;

стягнути на користь позивача за рахунок відповідача понесені судові витрати (Т.1, а.с.1-10).

Згідно ухвали суду від 16.12.2024р. вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (Т.1, а.с.139 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.02.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Львівської митниці № UA41 від 23.07.2024р. та № UA42 від 23.07.2024р.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 18138 грн. 30 коп. (Т.2, а.с.65-72).

05.02.2025р. за допомогою системи «Електронний суд» позивач скерував до суду заяву про розподіл судових витрат, в якій просив стягнути на користь ТзОВ «Левітрейд» із відповідача витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 92112 грн. (Т.2, а.с.76-77).

В свою чергу, 06.02.2025р. за допомогою системи «Електронний суд» відповідач Львівська митниця направив до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якій просив зменшити заявлену до відшкодування суму витрат на правничу допомогу (Т.2, а.с.91-92).

Відповідно до додаткового рішення суду від 04.04.2025р. заяву позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн.; в задоволенні решти заяви відмовлено (Т.2, а.с.94-95).

Не погодившись із винесеним основним рішенням суду, його оскаржив відповідач Львівська митниця, який просить вказане рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, якими в задоволенні заявленого позову відмовити, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення справи (Т.1, а.с.99-104).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем ТзОВ «Левітрейд» вимог п.1 ст.29, ст.26 глави 1 розділу IV «Торгівля та питання, пов`язані з торгівлею» Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, ст.15 Доповнення 1 до Регіональної конвенції, ч.1 ст.257, ст.46, ст.280 Митного кодексу /МК/ України, пп. «в» п.185.1 ст.185, п.187.8 ст.187, п.190.1 ст.190 Податкового кодексу /ПК/ України внаслідок безпідставного застосування преференції « 410».

Державна митна служба України листом № 15/15-03-01/7.4/3727 від 18.10.2022р. інформувала про отримання листа уповноваженого органу Королівства Іспанії № 31/22 198229/22 від 30.08.2022р. щодо перевірки 10 (десять) сертифікатів. У додатки до цього листа було надано лист уповноваженого органу Королівства Іспанії № 31/22 198229/22 від 30.08.2022р. та сертифікати EUR.1, з відповідними відмітками уповноваженого органу Королівства Іспанії.

Отже, в посадових осіб митного органу були наявними всі необхідні відомості про відсутність наданих позивачу преференцій під час митного оформлення товарів; такі відомості були підтверджені уповноваженим органом Королівства Іспанії.

Поряд з тим, чинним законодавством щодо проведення перевірок не передбачено, що під час проведення документальних невиїзних перевірок обов`язково мають бути здійснені переклади документів. Також суд першої інстанції не навів норми права, яка б зобов`язувала Львівську митницю під час здійснення перевірки здійснювати переклад документів, отриманих від уповноваженого органу Королівства Іспанії.

Отже, чинним законодавством з питань проведення перевірок не передбачено здійснення перекладів документів на іноземній мові, а встановлення результатів запитів здійснюється в спосіб перевірки відміток у графі 14 сертифікатів з перевезення товарів EUR.1, що й було здійснено під час проведення документальної невиїзної перевірки ТзОВ «Левітрейд».

Аналогічна ж ситуація стосується інших листів Держмитслужби № 15/15-03-01/7.4/3650 від 11.10.2022р., № 15/15-03-01/7.4/2910 від 30.06.2023р.

Таким чином, надані позивачем сертифікати не можуть підтверджувати преференційного походження товарів; також документи згаданого експортера не пройшли перевірку за раніше проведеною невиїзною перевіркою, яка відбувалась у січні 2022 року.

В розглядуваних зовнішньоекономічних відносинах обов`язок з визначення декларування і сплати мита та податків, згідно вимог українського законодавства і ратифікованих Верховною Радою України міжнародних договорів України, має саме платник податків ТзОВ «Левітрейд», а тому саме він, а не продавець товару несе відповідальність за повноту виконання цього обов`язку.

Позивач ТзОВ «Левітрейд» скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.2, а.с.159-165).

Ухвалою апеляційного суду від 27.05.2025р. з ініціативи апеляційного суду витребовано від сторін додаткові докази по справі (зокрема, переклади на українську мову документів, що викладені на іноземній мові) (Т.2, а.с.186-190); додаткові докази надані сторонами і долучені на матеріалів справи (Т.2, а.с.196-237; Т.3, а.с.1-110).

Також представник позивач виклав заперечення щодо витребування апеляційним судом додаткових доказів у своїх письмових заявах від 06.06.2025р. та від 13.06.2025р. (Т.2, а.с.196-198; Т.3, а.с.111-114).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, позивач ТзОВ «Левітрейд» () зареєстровано як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19.02.2016р.

В період з червня 2019 року по вересень 2022 року позивач ТзОВ «Левітрейд» імпортував на митну територію України товар - шоколад з вмістом какао, готові харчові продукти з вмістом какао, а також кондитерські вироби, білий шоколад, що підтверджується оформленими митними деклараціями: № UA209180/2019/036008 від 03.06.2019р., № UA209140/2019/178002 від 06.09.2019р., № UA209180/2019/071983 від 30.10.2019р., № UA209170/20l9/706058 від 28.12.2019р., № UA209170/2020/015252 від 13.03.2020р., № UA209l70/2020/040189 від 16.06.2020р., № UA209l70/2020/050525 від 20.07.2020р., № UA209170/2020/071558 від 29.09.2020р., № UA209170/2020/088871 від 23.11.2020р., № UA209170/2021/007691 від 04.02.2021р., № UA209170/202l/019148 від 13.03.2021р., № UA209l70/202l/019151 від 13.03.2021р., № UA209170/2021/034801 від 06.05.2021р., № UA209170/2021/0055212 від 14.07.2021р., № UA209170/2021/069218 від 03.09.2021р., № UA209170/2021/079872 від 11.10.2021р. № UA209170/2022/003044 від 19.01.2022р., № UA209170/2022/073690 від 22.09.2022р.

Зі змісту графи 2 зазначених декларацій вбачається, що відправником товару (експортером) виступала компанія «Europraline S.L» (Іспанія), а одержувачем згідно графи 8 - ТзОВ «Левітрейд».

Товари за вказаними деклараціями задекларовані із застосуванням преференції «Товари, що ввозяться в Україну та походять з країн ЄС» за кодом 410 і, як наслідок, з нарахуванням та сплатою ТзОВ «Левітрейд» ввізного мита та ПДВ за преференційними ставками від митної вартості у рамках дії норм п.1 ст.29, ст.26 глави 1 розділу ІV Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами членами, ст.15 Доповнення 1 «Підтвердження походження» до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження (надалі - Угода про асоціацію, Регіональна конвенція Пан-Євро-Мед) (Т.1, а.с.35-82, Т.3, а.с.4-84).

У період з 17.06.2024р. по 21.06.2024р. на підставі наказу Львівської митниці № 183 від 11.06.2024р. головними державними інспекторами відділу проведення перевірок управління проведення митного аудиту Львівської митниці Михальцевич Л.Я. та Багрієм Я.Б. проведена документальна невиїзна перевірка дотримання ТзОВ «Левітрейд» вимог законодавства України з питань митної справи.

За результатами перевірки Львівська митниця склала Акт № 13/24/7.4-19/40286794 від 04.07.2024р. «Про результати документальної виїзної перевірки дотримання ТзОВ «Левітрейд» () вимог законодавства України з питань митної справи щодо обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування на митними деклараціями» (Т.1, а.с.22-34).

За результатами документальної невиїзної перевірки встановлено порушення наступних вимог:

п.1 ст.29, ст.26 глави 1 розділу IV «Торгівля та питання, пов`язані з торгівлею» Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, ст.15 Доповнення 1 до Регіональної конвенції, ч.1 ст.257, ст.ст.46, 280 МК України в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита за митними деклараціями на загальну суму 879239 грн. 50 коп.;

пп.«в» п.185.1 ст.185, п.187.8 ст.187, п.190.1 ст.190 ПК України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті ПДВ за митними деклараціями на загальну суму 175847 грн. 85 коп.

Підставою для таких висновків слугувало непідтвердження інформації про преференційне походження у сертифікатах з перевезення товару EUR.1, в деклараціях про походження, інвойсах, складених уповноваженим експортером «Europraline S.L» (Іспанія).

16.07.2024р. позивач ТзОВ «Левітрейд» скерувало на адресу Львівської митниці письмові заперечення на Акт перевірки № 13/24/7.4-19/40286794 від 04.07.2024р., на які Львівська митниця відреагувала листом № 7.4-5/19-01/13/21379 від 02.08.2024р. (Т.1, а.с.83, 84-86).

23.07.2024р. Львівська митниця прийняла наступні податкові повідомлення-рішення:

№ UA41, яким ТзОВ «Левітрейд» визначено грошове зобов`язання за платежем «мито на товари, що вводяться на територію України» у розмірі 945448 грн. 53 коп., у тому числі за податковим зобов`язанням 879239 грн. 50 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями 66209 грн. 03 коп. (Т.1, а.с.18-19);

№ UA42, яким ТзОВ «Левітрейд» визначено грошове зобов`язання з ПДВ у розмірі 263771 грн. 78 коп., у тому числі за податковим зобов`язанням 175847 грн. 85 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями 87923 грн. 93 коп. (Т.1, а.с.20-21).

28.08.2024р. позивач ТзОВ «Левітрейд» скерував на адресу Державної митної служби /ДМС/ України адміністративну скаргу на спірні податкові повідомлення-рішення (Т.1, а.с.87-88).

Рішенням ДМС України № 1/10-06/8.19/6309 від 13.09.2024р. зазначена скарга залишена без розгляду та повернута позивачу (Т.1, а.с.90-91).

Окрім цього, ДМС України інформувала Львівську митницю про непідтвердження преференційного походження ввезених позивачем товарів наступними листами:

№ 15/15-03-01/7.4/3650 від 11.10.2022р. - про отримання листа уповноваженого органу Королівства Іспанії № 33/22 198288/22 від 30.08.2022р.;

№ 15/15-03-01/7.4/3727 від 18.10.2022р. - про отримання листа уповноваженого органу Королівства Іспанії № 31/22 198229/22 від 30.08.2022р.;

№ 15/15-03-01/7.4/2910 від 30.06.2023р. - про отримання листа уповноваженого органу Королівства Іспанії № 483/22 484/22 89621/23 від 02.06.2023р.

Згідно вищевказаних листів уповноваженого органу Королівства Іспанії не підтверджено преференційне походження товарів, зазначених у деклараціях про походження, складених уповноваженим експортером «Europraline S.L» (Іспанія) на інвойсах № FV20-5-00055 від 18.05.2020р., № FV20-5-00069 від 03.07.2020р., № FV21-5-00006 від 19.01.2021р., № FV21-5-00098 від 01.07.2021р., № FV22-5-00137 від 05.09.2022р., зазначених у сертифікатах з перевезення EUR.1 № А0765021Т від 27.05.2019р., № А0765564Т від 30.08.2019р., № А0765883Т від 23.10.2019р., № А0765799Т від 23.12.2019р., № А1018431Т від 09.03.2020р., № А1026051Т від 23.09.2020р., № А1026007Т від 18.11.2020р., № А1232003Т від 09.03.2021р., № А1232004Т від 09.03.2021р., № А1232042Т від 29.04.2021р., № А1308920Т від 30.08.2021р., № А1432502Т (помилково в Акті перевірки вказано № А1432502Т Т.1, зворот а.с.148) від 05.10.2021р., № А1440766Т від 12.01.2022р.

До згаданих відповідей надано копії вказаних сертифікатів з перевезення EUR.1 із внесеними уповноваженим органом Королівства Іспанії відповідних відміток в графу 14 сертифікатів «Не відповідає вимогам щодо достовірності й правильності» (Т.1, а.с.97-126з).

Із змісту заявленого позову слідує, що його предметом є оскарження прийнятих відповідачем за результатами документальної невиїзної перевірки податкових повідомлень-рішень щодо збільшення сум грошових зобов`язань з ПДВ та ввізного мита.

При цьому, істотним питанням під час вирішення розглядуваного спору є правильність декларування ввезених позивачем товарів із застосуванням преференції «Товари, що ввозяться в Україну та походять з країн ЄС» за кодом « 410» по визначеним митним деклараціям.

Вирішуючи викладений спір та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції критично оцінив доводи відповідача про непідтвердження походження товарів, з огляду на відсутність перекладу українською мовою документів, що були складені на іноземній мові.

Допитані у судовому засіданні в якості свідків головні державні інспектори відділу проведення перевірок управління проведення митного аудиту Львівської митниці пояснили, що вони не досліджували зміст декларацій походження, не володіють іспанською та англійською мовами вільно, та не залучали перекладача під час проведення перевірки.

Відповідачем не наведені норми законодавства, які передбачають право митного органу під час документальної невиїзної перевірки користуватись документами, складеними іноземною мовою, зокрема, англійською чи іспанською.

Відсутність належним чином виконаного перекладу документів, складених іноземною мовою, виключає можливість для митного органу пересвідчитись у документальному підтвердженні інформації та відомостей, що використовуються як на етапі призначення перевірки, так і при її проведенні.

Висновки митного органу щодо відсутності у позивача права на преференцію базуються виключно на листах уповноваженого органу Королівства Іспанія. Однак, ці листи не можна вважати належним доказом порушення позивачем митного законодавства, оскільки останнім до митного оформлення надані всі документи, визначені чинним законодавством, що надані експортером та підтверджують право позивача на преференцію.

Також Компанія «Europraline S.L» листом від 08.10.2024р. повідомила, що видані сертифікати походження та декларації-інвойси є справжніми та достовірними, підтвердила їх видачу.

В матеріалах перевірки відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт офіційного звернення уповноваженого органу Королівства Іспанія до експортера за наданням належних документів на підтвердження статусу походження товару, чи відповіді експортера. Тобто, відсутня інформація про звернення уповноваженого органу до експортера.

Також суд зауважив, що відповідач для призначення та проведення перевірки як підставу вказує листи уповноваженого органу Королівства Іспанія, які всупереч ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право» не легалізовані, що унеможливлює підтвердження автентичності такого документа на предмет ідентифікації органу, що його видав та посадової особи, яка його підписала.

Суд не взяв до уваги надані відповідачем переклади згаданих документів, оскільки ці переклади здійснені з іспанської на українську мову, тобто частково, та виконані невставленою особою, дата здійснення перекладу невідома; до перекладів не долучені документи, що підтверджують кваліфікацію (спеціалізацію) перекладача.

Відтак, подані відповідачем переклади листів суд визнав неналежними доказами у розумінні приписів ч.1 ст.73 КАС України.

Також Акт перевірки не містить доведених обставин вчинення позивачем податкового правопорушення, як цього вимагає ст.109 ПК України.

Відповідач не зазначив, у який спосіб позивач повинен був створити умови для несплати митних платежів, якщо документи на підтвердження преференційного походження надавав експортер, а не ТзОВ «Левітрейд».

Водночас, положення міжнародних договорів, на які посилається відповідач, свідчать про експортера, як відповідальну особу за підтвердження заявленого походження товару, а не імпортера.

До митного оформлення позивачем долучені сертифікати з перевезення товарів EUR.1 та декларації-інвойси, які не є анульовані або визнані недійсними чи відкликані, також відсутні докази того, що вказані документи були підроблені або одержані незаконним шляхом.

Висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заявленого позову колегія суддів вважає такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Відповідно до ч.1 ст.271 МК України мито - це загальнодержавний податок, встановлений Податковим кодексом України та цим Кодексом, який нараховується та сплачується відповідно до цього Кодексу, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п.190.1 ст.190 ПК України базою оподаткування податком на додану вартість для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу III Митного кодексу України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті й включаються до ціни товарів.

Ввізне мито, відповідно до положень ст.272 МК України, встановлюється на товари, що ввозяться на митну територію України. Встановлення нових та зміна діючих ставок ввізного мита, визначених Митним тарифом України, здійснюються Верховною Радою України шляхом прийняття законів України.

Відповідно до ч.ч.1 і 5 ст.281 МК України допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниження ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори. У разі якщо імпорт товару є об`єктом антидемпінгових, компенсаційних або спеціальних заходів, тарифні пільги (тарифні преференції) не встановлюються або зупиняються чи припиняються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Верховна Рада Законом України № 1678-VII від 16.09.2014р. ратифікувала Угоду від 27.06.2014р. про асоціацію між Україною, з однієї сторони та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, якою, серед іншого, передбачено поглиблену та всеохоплюючу зону вільної торгівлі між Україною та Європейським Союзом.

Стаття 26 частини 1 глави 1 розділу IV Угоди встановлює, що положення цієї Глави застосовуються до торгівлі товарами, що походять з територій Сторін. Для цілей цієї Глави «походження» означає, що товар підпадає під правила походження, викладені в Протоколі I «Щодо визначення концепції походження товарів і методів адміністративного співробітництва» (далі - Протокол I, до цієї Угоди).

Стаття 29 частини 1 глави 2 розділу IV Угоди визначає, що кожна Сторона зменшує або скасовує ввізне мито на товари, що походять з іншої Сторони, відповідно до Графіків, встановлених у Додатку I-A до цієї Угоди.

Пункт 1 статті 2 розділу 2 Протоколу I встановлює, що з метою впровадження цієї Угоди наступні товари мають вважатися як такі, що походять з Європейського Союзу:

1. товари, цілком вироблені в Європейському Союзі, як це визначається у статті 5 цього Протоколу;

2. товари, отримані в Європейському Союзі з матеріалів, які не були вироблені цілком у Європейському Союзі, за умови, що такі матеріали пройшли достатню обробку в ЄС відповідно до статті 6 цього Протоколу.

Відповідно до пункту 1 статті 16 розділу 5 Протоколу I товари, що походять з Європейського Союзу, товари, що походять з Європейського Союзу, і товари, що походять з України, після ввезення до України чи Європейського Союзу відповідно підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів:

(a) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку III до цього Протоколу; або

(b) у випадках, вказаних у статті 22 (1) цього Протоколу, - декларація, що надалі іменуватиметься «декларацією інвойс», надана експортером до інвойсу, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати; текст декларації інвойс наведений у Додатку IV до цього Протоколу.

За змістом пунктів 1-6 статті 22 розділу 5 Протоколу 1 декларація інвойс, зазначена в статті 16 (1) (b) цього Протоколу, може бути складена:

(a) затвердженим експортером у розумінні статті 23 цього Протоколу,

або (b) експортером будь-якої партії товару, що складається з одного чи декількох місць товарів, що походять з певної країни, сукупна вартість яких не перевищує 6000 євро.

Декларація інвойс може бути складена, якщо розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України і відповідають іншим вимогам цього Протоколу. Експортер, який складає декларацію інвойс, повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів країни експорту надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу. Складання декларації інвойс здійснюється експортером шляхом штампування, машинописного чи поліграфічного друкування на інвойсі, повідомленні про доставку чи іншім комерційнім документі декларації, текст якої наведено у Додатку IV до цього Протоколу, з використанням однієї з мовних версій, викладених у цьому Додатку, і згідно з чинним законодавством країни експорту. Якщо декларація складена від руки, це має бути зроблено чорнилом і друкованими літерами. Декларації інвойс мають бути власноручно підписані експортером, що їх склав. Проте затверджений експортер у розумінні статті 23 цього Протоколу не повинен підписувати такі декларації, якщо він надав митним органам країни експорту письмове зобов`язання нести повну відповідальність за всі декларації інвойс, у яких він зазначений, так, ніби вони підписані ним власноручно. Декларація інвойс може бути складена експортером тоді, коли товари, яких вона стосується, експортуються, або після експортування за умови подання цієї декларації в країні імпорту не пізніше ніж протягом двох років після імпортування товарів, яких вона стосується.

Статтею 33 Протоколу І регулюються питання щодо перевірки підтверджень походження. Так, пунктом 1 цієї статті встановлено, що подальші перевірки підтверджень походження мають здійснюватися у довільному порядку або тоді, коли митні органи країни імпорту мають обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статусі походження відповідних товарів або виконанні інших вимог цього Протоколу.

З метою реалізації положень пункту 1 цієї статті митні органи країни імпорту повинні повернути сертифікат з перевезення товару EUR.1 та інвойс, якщо він був поданий, декларацію інвойс або копії цих документів митним органам країни експорту, вказавши, якщо це доречно, причини запиту. Будь-які отримані документи й інформація, що вказують на недостовірність інформації, наведеної в підтвердженні походження, повинні бути передані на підтримку запита про перевірку (пункт 2 статті 33 Протоколу I).

Перевірка має бути здійснена митними органами країни експорту. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними (пункт 3 статті 33 Протоколу І).

Митні органи, на запит яких була здійснена перевірка, мають бути повідомлені про її результати якомога раніше. Ці результати повинні чітко вказувати на те, чи є перевірені документи достовірними та, чи розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України й відповідають іншим вимогам цього Протоколу (пункт 5 статті 33 Протоколу I).

Якщо у випадку обґрунтованих сумнівів відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запита, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів, митні органи, що подали запит, повинні за відсутності виняткових обставин відмовити у наданні права на преференції (пункт 6 статті 33 Протоколу I).

Згідно вищенаведених положень Протоколу І до Угоди про асоціацію між Україною та Європейським союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами слідує, що отримання на запит щодо підтвердження походження товару відповіді, яка не містить достатньої інформації для визначення справжнього походження товарів, є підставою для відмови у наданні права на преференції.

Згідно з ч.ч.1, 2, 6 ст.36 МК України країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі. Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом. Положення цього Кодексу застосовуються для визначення походження товарів, на які при ввезенні їх на митну територію України поширюється режим найбільшого сприяння (непреференційне походження), з метою застосування до таких товарів передбачених законом заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.43 МК України документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару, засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару.

Частина 3 ст.43 МК України встановлює, що сертифікат про походження товару - це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом даної країни або країни вивезення, якщо у країні вивезення сертифікат видається на підставі сертифіката, виданого компетентним органом у країні походження товару.

Відповідно до ч.8 ст.43 МК України у разі якщо в документах про походження товару є розбіжності у відомостях про країну походження товару або органом доходів і зборів встановлено інші відомості про країну походження товару, ніж ті, що зазначені у документах, декларант або уповноважена ним особа має право надати органу доходів і зборів для підтвердження відомостей про заявлену країну походження товару додаткові відомості.

Частиною 9 ст.43 МК України передбачено, що додатковими відомостями про країну походження товару є відомості, що містяться в товарних накладних, пакувальних листах, відвантажувальних специфікаціях, сертифікатах (відповідності, якості, фітосанітарних, ветеринарних тощо), митній декларації країни експорту, паспортах, технічній документації, висновках-експертизах відповідних органів, інших матеріалах, що можуть бути використані для підтвердження країни походження товару.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.44 МК України для підтвердження країни походження товару орган доходів і зборів у передбачених законом випадках має право вимагати та отримувати документи про походження такого товару. У разі ввезення товару на митну територію України документ, що підтверджує країну походження товару, обов`язково подається у разі, якщо це необхідно для застосування митно-тарифних заходів регулювання зовнішньоекономічної діяльності, кількісних обмежень (квот), інших заходів економічного або торговельного характеру, що здійснюються в односторонньому порядку або відповідно до двосторонніх чи багатосторонніх міжнародних договорів, укладених відповідно до закону, або заходів, що здійснюються відповідно до закону для забезпечення здоров`я населення чи суспільного порядку, а також у разі, якщо в органу доходів і зборів є підстави для підозри в тому, що товар походить з країни, товари якої заборонені до переміщення через митний кордон України згідно із законодавством України.

Відповідно до ч.1 ст.45 МК України у разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару, орган доходів і зборів може звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про походження товару чи надання додаткових відомостей.

За змістом ч.1 ст.289 МК України обов`язок із сплати митних платежів виникає, зокрема, після завершення митного оформлення товарів та їх випуску, якщо внаслідок перевірки митної декларації чи за результатами документальної перевірки митний орган самостійно визначає платнику податків додаткові податкові зобов`язання; в інших випадках, встановлених Податковим кодексом України.

Згідно з п.54.4 ст.54 ПК України у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей щодо країни походження, вартісних, кількісних або якісних характеристик, які мають значення для оподаткування товарів і предметів при ввезенні (пересиланні) на митну територію України або територію вільної митної зони або вивезенні (пересиланні) товарів і предметів з митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, контролюючий орган має право самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов`язання платника податків шляхом проведення дій, визначених пунктом 54.3 цієї статті, на підставі відомостей, зазначених у таких документах.

На підставі аналізу наведених норм Верховний Суд у постанові від 11.08.2022р. у справі № 460/8509/21, сформував правові висновки про таке.

Країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України. Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених Митним кодексом України. Сертифікат про походження товару - це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом.

У разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару, орган доходів і зборів може звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про походження товару чи надання додаткових відомостей.

Угода про асоціацію з ЄС та, зокрема, Протокол I до цієї угоди передбачає чіткий алгоритм дій митного органу у випадку виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару. У разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей, зокрема, щодо країни походження, при ввезенні (пересиланні) на митну територію України товарів, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, контролюючий орган самостійно визначає базу оподаткування та податкові зобов`язання платника податків на підставі відомостей, зазначених у таких документах. Податкове зобов`язання може визначатися контролюючим органом і після завершення митного оформлення товарів та їх випуску, за результатами документальної перевірки.

За висновками, наведеними Верховним Судом у постановах від 01.03.2021р. у справі № 240/7093/19 та від 11.04.2022р. у справі № 260/2805/20 митний орган не наділений повноваженнями діяти на власний розсуд за вказаних обставин та проводити додаткову перевірку документів про походження товару після отримання результатів такої перевірки компетентним органом заявленої декларантом країни походження товару.

Під час судового розгляду встановлено, що компетентним органом Королівства Іспанії за результатом процесу перевірки сертифікатів з перевезення, декларацій-інвойсів повідомлено митні органи України про те, що після проведення відповідних перевірок не вдалося отримати докази преференційного походження товарів у рахунках-фактурах, сертифікатах з перевезення товарів, виданих експортером «Europraline S.L» (Іспанія); також недоцільним є застосування тарифних преференцій до відповідних товарів як це передбачено Угодою між ЄС та Україною.

Суд першої інстанції не погодився із твердженнями відповідача та дійшов висновку, що під час митного оформлення товарів було надано достатній обсяг документів на підтвердження походження товарів із країн ЄС, а відповідні листи уповноважених органів Королівства Іспанії не можна вважати єдиним і беззаперечним доказом порушення саме позивачем митних правил.

Колегія суддів вважає такі висновки суду помилковими, адже, оцінивши відповідні листи, зазначивши узагальнено їх зміст у судовому рішенні, суд проігнорував зазначену в них чітку інформацію, яка вказувала про неможливість підтвердження преференційного походження оформлених на адресу позивача товарів в рамках Протоколу І та Доповнення 1 до Угоди в силу наведених у них обставин.

При цьому, саме компанія-експортер, зазначивши декларативно в інвойсі чи сертифікаті про походження товарів з території Європейського Союзу повинна у подальшому в ході перевірки документально підтвердити походження вказаних товарів, в тому числі й обставини, що матеріали, використані при виготовленні товару, також здебільшого походять з Європейського Союзу.

У спірних правовідносинах компанія-експортер не змогла підтвердити перед уповноваженим органом країни-експортера походження товару. Саме з цієї причини у вищевказаних листах-відповідях уповноваженого органу країни-експортера зазначено, що інвойси та сертифікати є дійсними (видавалися), але не пройшли перевірку і не можуть застосовуватися для отримання товарами преференційного режиму.

Відтак, помилковими є висновок суду, що подання позивачем при митному оформленні товарів належного обсягу документів на підтвердження походження товарів із країн ЄС є достатньою підставою для неврахування інформації, зазначеної у листах уповноважених органів Королівства Іспанії, для цілей перевірки дотримання позивачем митних правил.

В частині дійсності листів-відповідей Королівства Іспанії та наявності їхнього перекладу колегія суддів керується наступним.

Представлені листи уповноваженого органу Королівства Іспанії № 33/22 198288/22 від 30.08.2022р., № 31/22 198229/22 від 30.08.2022р., № 483/22 484/22 89621/23 від 02.06.2023р. є достатніми доказами для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості, оскільки в матеріалах справи та перевірки не містяться докази походження товару з Європейського Союзу, а експортером товарів не надано під час проведення відповідної перевірки документів, які б підтверджували статус походження товару.

При цьому, буквальний зміст вказаних листів вказує на те, що експортер Королівства Іспанії - компанія «Europraline S.L» (Іспанія) під час відповідних перевірок не надала підтверджуючі документи щодо підтвердження статусу походження, тобто, уповноваженим органом Королівства Іспанії вживалися заходи для належної перевірки спірного питання, що вказує на обґрунтованість та підставність такої відповіді.

Водночас, таким відповідям передував лист-запит ДМС України № 08-15/15-03-01/11/10808 від 01.12.2021р., який містив покликання на інвойси та сертифікати з перевезення EUR.1, через що будь-які сумніви щодо правомірності отримання відповідної відповіді уповноваженого органу Королівства Іспанії є відсутніми (Т.3, а.с.85-87).

Водночас, відповідачем долучено до матеріалів справи копії сертифікатів перевезення товару EUR.1 із внесеними уповноваженим органом Королівства Іспанії відповідних відміток в графу 14 наступного змісту «Не відповідає вимогам щодо достовірності й правильності» (Т.2, а.с.166-175).

51 Правилом Процедури Генеральної асамблеї ООН, до якої входить Україна, передбачено, що арабська, китайська, англійська, французька, російська та іспанська мови є офіційними та робочими мовами Генеральної Асамблеї, її комітетів та підкомітетів.

Відповідно до ч.1 ст.10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

У Рішеннях Конституційного Суду України від 14.12.1999р. № 10-рп/99 та від 14.07.2021р. № 1-р/2021 зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом.

Також частиною 5 ст.10, п.4 ч.1 ст.92 Основного Закону України регламентовано, що застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається виключно законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України № 2704-VIII від 25.04.2019р. «Про забезпечення функціонування української мови як державної» єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова, а у частині шостій статті 13 цього Закону вказано, що органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.

Частинами першою та другою статті 14 зазначеного Закону передбачено, що у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

В силу вимог ст.254 МК України митні органи вимагають переклад українською мовою документів, складених іншою мовою, ніж офіційна мова митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, тільки у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації.

З аналізу наведених норм слідує, що переклад документів, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, українською мовою або офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування надається на вимогу митного органу у разі якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації.

Також діючим законодавством не передбачено, що під час проведення документальних невиїзних перевірок митний орган в обов`язковому порядку повинен здійснити офіційний переклад документів, складених на іноземній мові.

В розглядуваному випадку надані уповноваженим органом Королівства Іспанії документи складені, в тому числі, англійською мовою, тобто мовою міжнародного спілкування.

Доказів неправильного розуміння чи спотворення змісту листів уповноваженого органу Королівства Іспанії зі сторони митного органу під час судового розгляду не здобуто.

Водночас, в суді першої інстанції відповідач надав переклади листів-відповідей уповноваженого органу Королівства Іспанії, а в суді апеляційної інстанції представив переклад листа-звернення ДМС України, правильність яких підтверджена сертифікатом на переклад ТзОВ «Міжнародні бізнес рішення» із засвідченням кваліфікації і спеціалізації перекладача Свиноріз Я.В. (Т.2, а.с.8-11, 14, Т.3, а.с.86-102).

Стаття 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Підставою для висновку про заниження суб`єктом господарювання податкових зобов`язань, під час ввезення товарів на митну територію України, може слугувати лише офіційна документально-підтверджена інформація від уповноважених органів іноземних держав щодо, зокрема, вартості ввезених товарів. Крім того, така інформація повинна підтверджувати або не підтверджувати автентичність поданих документів щодо ввезених товарів.

Матеріалами справи підтверджується, що контролюючим органом було призначено перевірку та обґрунтування її висновків здійснювалось на підставі документів органу іноземної держави, без долучення перекладу на українську мову.

Однак, вказана обставина не призвела до формування неправильних висновків перевірки, а формальна відсутність такого перекладу на момент проведення перевірки не може спростовувати її висновки. При цьому, відповідач зобов`язаний під час судового розгляду довести правильність та обґрунтованість проведеної перевірки, в тому числі шляхом представлення перекладу відповідних документів.

У свою чергу, під час судового розгляду відповідач долучив до матеріалів справи відповідний переклад вказаних документів на державну мову; позивач, у свою чергу, не спростував правильність вказаного перекладу.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що копії документів, отримані від уповноваженого органу Королівства Іспанії, на підставі яких відповідач зробив висновок про заниження позивачем податкових зобов`язань зі сплати ПДВ, ввізного мита із ввезених на митну територію України товарів, є належними доказами у цій адміністративній справі, оскільки такі перекладені на державну мову, що дає можливість зробити обґрунтовані та достовірні висновки щодо їх змісту.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019р. у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Отже, колегією суддів враховується стала правова позиція, викладена за подібних правовідносин у постановах Верховного Суду від 31.07.2024р. у справі № 260/6407/21, від 01.03.2021р. у справі № 240/7093/19, від 11.04.2022р. у справі № 260/2805/20, від 11.08.2022р. у справі № 460/8509/21.

У цій справі колегія суддів також враховує положення Висновку N 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини /ЄСПЛ/ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

У справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58) ЄСПЛ зазначив про те, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

В аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні, ЄСПЛ також неодноразово зазначав, зокрема у рішенні «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява № 30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах «Van de Hurk v. The Netherlands» (заява № 16034/90, пункт 61), «Шкіря проти України» (заява № 30850/11, пункт 43). Водночас у вказаному рішенні Суд звертає увагу на те, що ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися залежно від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.

Подібних висновків щодо необхідності дотримання вказаного зобов`язання виключно з огляду на обставини справи ЄСПЛ дійшов також у рішеннях «Ruiz Torija v. Spain» (заява № 18390/91, пункт 29), «Higgins and others v. France» (заява № 20124/92, пункт 42), «Бендерський проти України» (заява № 22750/02, пункт 42) та «Трофимчук проти України» (заява № 4241/03, пункт 54).

Так, у пункті 54 рішення «Трофимчук проти України» (заява № 4241/03) ЄСПЛ зазначив, що не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявника, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими.

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що конкретні, доречні та важливі доводи позивача, заперечення відповідача були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Інші зазначені сторонами обставини, окрім вищеописаних обставин (зокрема, допущені недоліки під час складання наказу на проведення перевірки, неточності в Акті перевірки, несвоєчасне надсилання Акта перевірки), носять виключно формальний характер, не призводять до неправильності спірних податкових повідомлень-рішень, не спростовують висновків апеляційного суду, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Стосовно витребування апеляційним судом додаткових доказів по справі колегія суддів підкреслює, що відповідне обґрунтування таких дій викладено в ухвалі апеляційного суду від 27.05.2025р. (Т.2, а.с.186-190).

Зокрема, колегія суддів виснувала, що в цій справі важливе значення мають представлені позивачем для підтвердження згаданої преференції документи та отримана відповідачем інформація від уповноваженого органу Королівства Іспанії про непідтвердження сертифікатів про перевезення EUR.1 та декларацій про походження, складених на інвойсах (з відповідними перекладами).

Неповнота вказаних відомостей не дозволяє суду здійснити правильне вирішення наявного спору.

Необхідність витребування апеляційним судом під час розгляду справи перекладу документів, складених на іноземній мові, підтверджується усталеною судовою практикою, зокрема, постановою Верховного Суду від 05.08.2018р. у справі № 809/1275/17.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, а тому такі не підлягають до задоволення, з вищевикладених мотивів.

В порядку ч.6 ст.139 КАС України апеляційний суд змінює розподіл судових витрат: понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви не підлягають відшкодуванню ТзОВ «Левітрейд»; суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта Львівську митницю (як відокремлений підрозділ Державної митної служби України).

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до помилкового вирішення спору, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської митниці (утвореної як відокремлений підрозділ Державної митної служби України) задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03.02.2025р. в адміністративній справі № 380/21022/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Левітрейд» до Львівської митниці (утвореної як відокремлений підрозділ Державної митної служби України) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень щодо збільшення суми грошового зобов`язання з ввізного мита та податку на додану вартість з імпортованих товарів, - відмовити.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви не підлягають відшкодуванню Товариству з обмеженою відповідальністю «Левітрейд»; суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Львівську митницю (як відокремлений підрозділ Державної митної служби України).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
І. І. Запотічний

Дата складання повного судового рішення: 23.06.2025р.