Справа № 600/4120/24-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/4120/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маренича І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області "По особовому складу" від 12.08.2024 №266о/с, яким майора поліції ОСОБА_1 (0073422), старшого інспектора відділення вибухотехнічної служби батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, з 13.08.2024 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію";

- поновити ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України та стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 серпня 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 26.07.2024 ним було подано рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 09.08.2024, однак відповідач, всупереч статті 38 КЗпП України, протиправно звільнив його з 13.08.2024. Також позивач наголошував, що на момент звільнення зі служби в поліції за власним бажанням відповідачу було достеменно відомо, що позивач фактично такого бажання не мав, а тому звільнення за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" відбулось без передбачених у вказаній статті законних на те підстав.

Крім того, в поданому позові позивач додатково вказував на протиправності дій відповідача щодо відмови у наданні йому відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, а також у його протиправному переведенні на службу до батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, подав до суду відзив, в якому зазначав про правомірність прийнятого наказу про звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням згідно пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Відповідач наголошував, що подаючи рапорт про звільнення за власним бажанням, позивач самостійно визначив конкретну дату звільнення 13.08.2024, що підтверджується змістом рапорту від 26.07.2024. Разом з тим, доводи позивача в частині виправлення посадовими особами ГУНП в Чернівецькій області дати звільнення з 09.08.2024 на 13.08.2024 відповідач вважає необґрунтованими з огляду на їх безпідставність та не підтвердження жодними доказами.

Крім того, стосовно доводів позову в частині протиправності дій відповідача щодо відмови у наданні йому відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, а також у його протиправному переведенні на службу до батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, то відповідач, на момент подання відзиву, зазначив, що вказаним обставинам буде надана оцінка Чернівецьким окружним адміністративним судом при розгляді адміністративних справ №600/3206/24-а та №600/3207/24-а.

З огляду на викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судової експертизи.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

Дослідивши письмові докази судом встановлено наступне.

Позивач проходив службу в Національній поліції України з 07.11.2015 по 13.08.2024, зокрема на посаді старшого інспектора відділення вибухотехнічної служби батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області.

26.07.2024 позивач звернувся до начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області із рапортом про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.

Зі змісту вказаного рапорту вбачається, що причиною звільнення стали поважні причини, що перешкоджали виконанню службових обов`язків, а сімейні обставини необхідність дитини у домашньому нагляді. При цьому, у рапорті зазначено, що позивач не має претензій щодо звільнення, а також наполягає на звільненні у найкоротші терміни з 13.08.2024.

Наказом Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області "По особовому складу" від 12.08.2024 №266о/с майора поліції ОСОБА_1 (0073422), старшого інспектора відділення вибухотехнічної служби батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, з 13.08.2024 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 (за власним бажанням) статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Позивач вважає, що його звільнення з поліції за власним бажанням відбулося без передбачених на те законних підстав, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України Про Національну поліцію від 02.07.2015 №580-VIII (далі-Закон №580).

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 59 Закону №580 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Приписами частини першої статті 60 Закону №580 визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону №580.

Так, пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580 визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Згідно з частинами другою та третьою статті 77 Закону №580 днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Пунктом 4 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580 передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення), яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, та на час виникнення спірних правовідносин є чинним.

Відповідно до підпункту ж пункту 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Пунктом 68 Положення визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Суд зазначає, що до спірних правовідносин застосовуються приписи пункту 68 Положення №114 як спеціального нормативно-правового акта у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці.

Так, з аналізу пункту 68 Положення №114 випливає, що про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт. Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим статусом працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15.02.2021 у справі №160/3607/19, від 14.01.2021 у справі №822/1093/18, від 05.02.2020 у справі №819/744/16 та від 31.01.2024 у справі №520/16737/21.

Отже, з вищенаведеного слідує, що поліцейський може бути звільнений зі служби в поліції за власним бажанням раніше, ніж за три місяці після подачі ним відповідного рапорту про звільнення, за умовами наявності домовленості між ним та керівництвом.

Така домовленість полягає з одного боку в зазначенні поліцейським у рапорті конкретної дати, з якої він має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, а з іншого - у згоді уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Як зазначалося судом вище, 26.07.2024 позивач звернувся до начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області із рапортом про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. Зі змісту рапорту вбачається, що причиною звільнення стали поважні причини, що перешкоджали виконанню службових обов`язків, а сімейні обставини необхідність дитини у домашньому нагляді. При цьому, у рапорті зазначено, що позивач не має претензій щодо звільнення, а також наполягає на звільненні у найкоротші терміни з 13.08.2024.

Наказом Головного управління Національної поліції України в Чернівецькій області "По особовому складу" від 12.08.2024 №266о/с майора поліції ОСОБА_1 (0073422), старшого інспектора відділення вибухотехнічної служби батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, з 13.08.2024 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 (за власним бажанням) статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Позивач не погоджується із винесеним наказом, оскільки зазначає, що подаючи рапорт на звільнення він фактично такого бажання не мав, але відповідач своїми протиправними діями фактично тиснув та не залишив іншого вибору як подати рапорт на звільнення.

Також позивач наголошував, що у поданому рапорті від 26.07.2024 він просив звільнити його зі служби в поліції з 09.08.2024, однак посадові особи ГУНП, без його згоди, протиправно виправили у рапорті дату звільнення з 09.08.204 на 13.08.2024, а тому звільнення відбулося з порушенням статті 38 КЗпП України.

Стосовно доводів позивача в частині відсутності його бажання на звільнення зі служби в поліції за власним бажанням згідно поданого рапорту від 26.07.2024, то суд критично оцінює такі доводи, адже у поданому рапорті позивач самостійно зазначив, що жодних претензій щодо звільнення за власним бажанням не має і наполягав на звільненні у найкоротші терміни.

Отже, наведені обставини достатньо підтверджують факт добровільного волевиявлення позивача на звільнення зі служби в поліції за власним бажанням згідно особисто поданого рапорту від 26.07.2024, а також усвідомлення наслідків його подання.

Щодо доводів позивача про протиправність дій відповідача у відмові надати йому відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, а також у його протиправному переведенні на службу до батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, як на підставу тиску для подання рапорту на звільнення без фактичного волевиявлення, то суд зазначає, що такі обставини мали місце до моменту подання позивачем рапорту на звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. При цьому, Чернівецьким окружним адміністративним судом надана оцінка зазначеним обставинам під час розгляду адміністративних справ №600/3206/24-а та №600/3207/24-а, за результатами чого рішеннями від 27.12.2024 позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, суд зазначає, що відмова відповідача надати позивачу відпустку і його переведення до батальйону особливого призначення жодним чином не спростовує добровільне волевиявлення позивача звільнитися зі служби в поліції за власним бажанням, що і є наслідком звільнення за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", адже після зазначених подій позивач все ж вирішив самостійно звільнитися.

При вирішенні даного спору суд також зазначає, що після поданого рапорту (26.07.2024) та до моменту звільнення, позивач не вживав жодних заходів з метою його відкликання, що також додатково підтверджує його свідоме волевиявлення на звільнення зі служби в поліції за власним бажанням. Доказів зворотного позивачем не надано.

Стосовно доводів позивача щодо виправлення працівниками ГУНП дати, з якої він просив звільнити зі служби (з 09.08.2024 та 13.08.2024), що, на його думку призвело до порушення статті 38 КЗпП України при звільненні, то суд зазначає, що жодних доказів на підтвердження зазначення у рапорті дати звільнення 09.08.2024 позивачем суду не надано.

Крім того, суд погоджується із аргументами відповідача, викладеними у відзиві, стосовно того, що вказані вище обставини дійсно можуть розцінюватися за нормами Кримінального кодексу України, оскільки містять ознаки правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України (службове підроблення).

Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до правоохоронних органів щодо можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, за фактом протиправного виправлення дати звільнення у поданому рапорті від 26.07.2024.

Більше того, в ході судового розгляду справи позивачем не наведено жодних інших належних обґрунтувань, які б підтверджували протиправність процедури його звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.

Таким чином, проаналізувавши викладене, суд приходить до висновку, що відповідач правомірно звільнив позивача зі служби в поліції за власним бажанням на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" згідно поданого рапорту від 26.07.2024, яким підтверджується добровільне волевиявлення позивача на звільнення зі служби в поліції.

Відтак, відсутні підстави для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення позивача зі служби в поліції та поновлення останнього на посаді в Національній поліції України із стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Решта доводів учасників справи не спростовують викладених вище висновків суду.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на звільнення позивача від сплати судового збору за подання цієї позовної заяви та відмову у задоволенні позовних вимог, підстави для розподілу судових витрат у виді судового збору відсутні.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

У відповідності до статей 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області (вул. Головна, буд. 24, м. Чернівці, 58008, Код ).

Суддя І.В. Маренич