Справа № 640/17339/20
Суддя: Артоуз Олеся Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

23 червня 2025 року Справа № 640/17339/20 ЗП/280/631/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Артоуз О.О., суддів Конишевої О.В., Татаринова Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (03083, м. Київ, пр. Науки, буд. 50, ) до Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9, ) про визнання протиправним та скасування індивідуального акта,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Національного банку України (далі відповідач) як правонаступника Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансовий послуг, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта, в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансовий послуг, від 11.06.2020 №1377 про застосування заходу впливу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (ідентифікаційний код юридичної особи 41229318, місцезнаходження: 03083, м. Київ, пр. Науки, буд. 50), прийняте за результатами розгляду справи про порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, провадження у якій розпочато Актом про правопорушення, вчинені Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» на ринку фінансових послуг від 22.05.2020 №673/16-5/15.

Позовну заяву мотивовано тим, що позивач є фінансовою установою та здійснює діяльність на ринку фінансових послуг. З цією метою позивачем організовано сервіс з надання онлайн позик, який забезпечує надання грошових коштів у позику з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом укладення з клієнтами електронних договорів позики. 22 травня 2020 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансовий послуг складено Акт про правопорушення, вчинені позивачем на ринку фінансових послуг, за № 673/16-5/15. Нацкомфінпослуг встановлено порушення позивачем законодавства по фінансові послуги ч. 2 ст. 2, п. 7 абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі акту від 22.05.2020 № 673/16-5/15 Нацкомфінпослуг 11.06.2020 прийнято оскаржуване розпорядження від 11.06.2020 №1377 про застосування до позивача заходів впливу, а саме зобов`язано ТОВ «ФК «Гелексі» усунути порушення законодавства про фінансові послуги, що встановлені актом до 30.06.2020 та повідомити орган, який здійснює державне регулювання щодо ринків небанківських фінансових послуг у термін до 25.07.2020 включно. Позивач наполягає на відсутності з його боку порушень Законів України «Про споживче кредитування» та «Про захист прав споживачів», в також порушенні Нацкомфінпослуг, визначеного Положенням про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансовий послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги, затвердженим Розпорядженням Нацкомфінпослуг від 20.11.2012 № 2319, порядку застосування заходів впливу, що має своїм наслідком протиправність розпорядження від 11.06.2020 №1377 та просить суд задовольнити позовну заяву.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.08.2020 відкрито провадження у адміністративній справі.

21 вересня 2020 року на адресу суду надійшов відзив Національного банку України на позовну заяву. Національний банк України не погоджується з позовною заявою. Відповідач вважає безпідставними та такими, що не підтверджуються доказами, доводи позовної заяви про порушення Нацкомфінпослуг, визначеного Положенням про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансовий послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги, затвердженим Розпорядженням Нацкомфінпослуг від 20.11.2012 № 2319, порядку застосування заходів впливу. Окрім того, на переконання відповідача, наявність певних процедурних порушень при прийнятті оскаржуваного акту не є підставою для його скасування. Також, Національний банк України вважає, що розпорядження від 11.06.2020 №1377 не підлягає скасуванню в судовому порядку, а в цій частині відсутній предмет спору, оскільки вказане розпорядження є індивідуальним актом одноразового застосування та має визначений строк дії 30.06.2020. Додатково, позивач не навів жодного аргументу відносно того які його права порушено оскаржуваним розпорядженням та яке право буде відновлено у разі скасування розпорядження від 11.06.2020 №1377. Відповідач вважає висновки Нацкомфінпослуг щодо порушення позивачем вимог законодавства обґрунтованими та просить відмовити у задоволенні позову.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон № 2825-IX) ліквідовано вказаний адміністративний суд. Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2825-ІХ Окружним адміністративним судом міста Києва справу надіслано до Київського окружного адміністративного суду.

На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399, Київським окружним адміністративним судом передано справу до Запорізькому окружному адміністративному суду.

Справа надійшла до Запорізького окружного адміністративного суду 20.03.2025.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2025 справу передано на розгляд головуючому судді Артоуз О.О.

У відповідності до протоколу автоматизованого визначення складу колегії від 25.03.2025 призначено склад колегії для розгляду справи: головуючий суддя Артоуз О.О., судді Конишева О.В., Сацький Р.В.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 25.03.2025 адміністративну справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання на 15.04.2025 об 11:00 год.

У зв`язку із відсутністю члена колегії судді Сацького Р.В. (щорічна відпустка) 15.04.2025, на підставі розпорядження т.в.о. керівника апарату Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2025 № 10, у відповідності до протоколу повторно автоматизованого розподілу судової справи між суддями здійснено заміну члена колегії судді ОСОБА_1 суддею Татариновим Д.В.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2025 відкладено підготовче засідання у справі на 13.05.2025 об 11:30 год.

Представник Національного банку України 12.05.2025 надав суду додаткові пояснення у справі. У своїх поясненнях відповідач наполягає на порушенні позивачем ч. 2 ст. 2, п. 7 абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та неефективності обраного способу захисту, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

В підготовчому засіданні 13.05.2025 оголошено перерву до 11:00 год. 05.06.2025.

В підготовчому засіданні 05.06.2025 проведення підготовчого засідання відкладено через неявку представника позивача, повідомленого належним чином, без поважних причин на 13:00 год. 10.06.2025.

В підготовчому засіданні 10.06.2025 закінчено підготовчий розгляд справи та, за погодженням зі сторонами, вирішено перейти до розгляду справи по суті в той же день.

В судовому засіданні 10.06.2025 представником позивача надано пояснення аналогічні викладеним раніше в позові, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.06.2025 надала суду пояснення аналогічні, викладеним у відзиві та додаткових поясненнях, просила відмовити у задоволенні позову.

За підсумками заслуховування позицій сторін та дослідження наявних в матеріалах справи доказів судом, за погодженням зі сторонами, судом прийнято рішення про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» () (далі ТОВ «ФК «Гелексі») зареєстроване як юридична особа 22.03.2017 (номер запису: 0045645).

Відповідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видами економічної діяльності за КВЕД позивача зазначено: 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування (основний); 62.09 Інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем; 63.11 Оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язана з ними діяльність; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 69.10 Діяльність у сфері права 70.21 Діяльність у сфері зв`язків із громадськістю.

Згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансовий послуг (далі Нацкомфінпослуг), від 11.07.2017 серії ФК № 917, на підставі розпорядження Комісії від 11.07.2017 № 3154, ТОВ «ФК «Гелексі» зареєстровано як фінансову установу (код установи № 13).

Нацкомфінпослуг на підставі скарг громадян щодо врегулювання взаємовідносин з ТОВ «ФК «Гелексі» направлено позивачу вимоги про надання інформації та документів від 13.01.2020 № 697/16-8, від 06.02.2020 № 2449/16-8, від 10.02.2020 № 2681/16-8, від 14.02.2020 № 3098/16-8, від 17.02.2020 № 3199/16-8, від 05.03.2020 № 4905/16-8, від 27.04.2020 № 8535/16-8.

Листами ТОВ «ФК «Гелексі» від 06.02.2020 № 06/02-20/01, від 20.02.2020 №№ 20/02-20/17, 20/02-20/19, 20/02-20/23, 20/02-20/25, 20/02-20/05, 20/02-20/27, 20/02-20/03, від 21.02.2020 № 21/02-20/01, від 25.02.2020 №№ 25/02-20/17, 25/02-20/03, від 28.02.2020 № 28/02-20/03, від 17.03.2020 № 17/03-20/01, від 04.05.2020 № 04/05-20/01 надано Нацкомфінпослуг витребувані документи та пояснення по правовідносинам зі скаржниками.

Нацкомфінпослуг за результатами розгляду скарг ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та наданих ТОВ «ФК «Гелексі» документів складено Акт про правопорушення, вчинені ТОВ «ФК «Гелексі» на ринку фінансових послуг від 22.05.2020 № 673/16-5/15 (далі Акт про правопорушення).

Згідно висновків Акт про правопорушення Нацкомфінпослуг встановлено порушення ТОВ «ФК «Гелексі»:

ч. 2 ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка встановлює, що фінансові установи в Україні діють відповідно до цього закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності;

ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до положень якої, сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін;

п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором;

п. 7 абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка встановлює, що договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: строк дії договору.

Акт про правопорушення направлено на адресу ТОВ «ФК «Гелексі» із супровідним листом від 27.05.2020 № 9225/16-8 засобами поштового зв`язку 04.06.2020. У вказаному листі Нацкомфінпослуг повідомлено позивачу про початок провадження у справі про порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, дату та місце розгляду справи про правопорушення і про право керівника або іншої уповноваженої особи бути присутнім під час розгляду справи.

Розпорядженням Нацкомфінпослуг від 11.06.2020 № 1377 «Про застосування заходів впливу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» за результатами розгляду справи про порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, постановлено зобов`язати ТОВ «ФК «Гелексі» усунути порушення законодавства про фінансові послуги, що встановлені актом, до 30.06.2020, та повідомити орган, який здійснює державне регулювання щодо ринків небанківських фінансових послуг у термін до 25.07.2020 включно.

З 01.07.2020 введено в дію Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення функцій із державного регулювання ринків фінансових послуг» від 12.09.2019 № 79-IX відповідно до абз. 2 п. 7 розділу ІІ Прикінцевих положень якого Національний банк України, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку з 1 липня 2020 року є правонаступниками Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у здійсненні повноважень та виконанні функцій з державного регулювання та нагляду у сфері ринків фінансових послуг у межах повноважень, встановлених Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Положеннями п. 7 розділу ІІ Прикінцевих положень Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення функцій із державного регулювання ринків фінансових послуг» від 12.09.2019 № 79-IX встановлено, що з 1 липня 2020 року Національний банк України, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку є процесуальними правонаступниками Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у судах у межах повноважень, встановлених Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Вказані обставини не є спірними та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, оцінивши повідомлені сторонами обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

За приписами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України (далі - ЦК України, в редакції чинній на дату укладення договорів), Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 № 2664-III (далі - Закон № 2664-III, в редакції чинній на дату укладення договорів), «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII (далі - Закон № 1734-VIII, в редакції чинній на дату укладення договорів), «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII (далі - Закон № 1023-XII, в редакції чинній на дату укладення договорів), Положенням про Національну комісію, що здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, затвердженим Указом Президента України від 23.11.2011 № 1070/2011 (далі - Положення № 1070/2011, в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 913 (далі - Ліцензійні умови, в редакції чинній на дату укладення договорів), Положенням про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги, затвердженим розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 20.11.2012 № 2319 (далі - Положення № 2319, в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2664-III " передбачено, що ринки фінансових послуг - це сфера діяльності учасників ринків фінансових послуг з метою надання та споживання певних фінансових послуг. До ринків фінансових послуг належать професійні послуги на ринках банківських послуг, страхових послуг, інвестиційних послуг, операцій з цінними паперами та інших видах ринків, що забезпечують обіг фінансових активів.

Статтею 21 Закону № 2664-III зокрема передбачено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до вимог пункту 2, 3 частини першої статті 27 Закону № 2664-III основними завданнями національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, є: здійснення державного регулювання та нагляду за наданням фінансових послуг та додержанням законодавства у цій сфері; захист прав споживачів фінансових послуг шляхом застосування у межах своїх повноважень заходів впливу з метою запобігання і припинення порушень законодавства на ринку фінансових послуг.

Частиною першою статті 28 Закону № 2664-III передбачено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції, серед іншого: розробляє і затверджує нормативно-правові акти, обов`язкові до виконання центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, учасниками ринків фінансових послуг, їх об`єднаннями, контролює їх виконання; проводить самостійно чи разом з іншими державними органами перевірку діяльності учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг), а також інших юридичних осіб та фізичних осіб, які здійснюють діяльність з надання фінансових послуг, для якої законом встановлені вимоги щодо одержання ліцензії та/або реєстрації, без відповідної ліцензії та/або реєстрації; у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення.

Отже, основними завданнями Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідно до приписів пункту 2 частини 1 статті 27 Закону № 2664-III та підпункту 4 пункту 3 Положення № 1070/2011, є здійснення державного регулювання та нагляду за наданням фінансових послуг та додержанням законодавства у цій сфері.

Приписами пунктів 10, 12 частини 1 статті 28 Закону № 2664-III та підпунктів 40, 41 пункту 4 Положення № 1070/2011 установлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг у межах своєї компетенції у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення; надсилає фінансовим установам та саморегульованим організаціям обов`язкові до виконання розпорядження про усунення порушень законодавства про фінансові послуги та вимагає надання необхідних документів.

Пунктом 1.5 Положення № 2319 установлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг як колегіальний орган або уповноважені особи Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг обирають і застосовують заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення законодавства про фінансові послуги, враховуючи наслідки порушення та застосування таких заходів. Дані та інформація про ознаки порушення законодавства про фінансові послуги може міститися, зокрема, в: матеріалах, отриманих за результатами перевірок, проведених Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг; звітності, що подається до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг; зверненнях громадян; матеріалах, отриманих на письмову вимогу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про надання необхідних документів та інформації, та ін.

Відповідно до пункту 1.11 Положення № 2319, посадова особа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг при виявленні порушення законодавства про фінансові послуги, за яке застосовується захід впливу, складає акт про правопорушення.

За правилами пункту 2.1 Нацкомісія може застосовувати такий захід впливу як зобов`язання порушника вжити заходів для усунення порушення.

Рішення про зобов`язання порушника вжити заходів для усунення порушення оформлюється письмовим розпорядженням (приписом) Нацкомфінпослуг. Метою застосування даного заходу впливу є усунення особою у визначений у розпорядженні (приписі) строк виявлених порушень законодавства про фінансові послуги.

Письмове розпорядження (припис) Нацкомфінпослуг повинно містити:

дату та номер розпорядження (припису), місце його складання;

відомості про особу (повне найменування юридичної особи, місцезнаходження, код за ЄДРПОУ);

зміст виявленого порушення законодавства про фінансові послуги;

норму законодавства про фінансові послуги, яку порушено особою;

посилання на дату і номер акта про правопорушення, в якому зафіксоване порушення законодавства про фінансові послуги;

строк усунення особою порушення законодавства про фінансові послуги та повідомлення Нацкомфінпослуг про усунення порушення законодавства про фінансові послуги;

прізвище, ініціали та підпис Голови Нацкомфінпослуг або члена Нацкомфінпослуг, який виконує обов`язки та повноваження Голови Нацкомфінпослуг;

відбиток печатки Нацкомфінпослуг.

Невиконання вимог письмового розпорядження (припису) є підставою для застосування інших заходів впливу у визначених законом випадках (пункт 2.2 Положення № 2319).

В позовній заяві позивач наголошує на порушенні Нацкомфінпослуг п. 4.3 розділу ІV Положення № 2319 згідно якого днем початку провадження у справі про правопорушення є дата складання посадовою особою Нацкомфінпослуг акта про правопорушення.

Акт про правопорушення складається та підписується в двох примірниках не пізніше:

15 робочих днів з дати виявлення порушення законодавства про фінансові послуги;

30 робочих днів з дати виявлення порушення законодавства про фінансові послуги за результатами аналізу звітності.

Позивач наполягає на тому, що документи та інформація на підставі якої прийнято Акт про правопорушення від 22.05.2020 були отримані Нацкомфінпослуг у лютому та березні 2020 року, в той час як акт складено лише 22.05.2020, тобто з порушенням 15-денного терміну.

Також, на думку позивача, Нацкомфінпослуг порушено п. 4.8 розділу ІV Положення № 2319 щодо надсилання примірника акта про правопорушення не пізніше 5 робочих днів, з дати його складання та п. 4.10 розділу ІV Положення № 2319 щодо надсилання повідомлення про розгляд справи не пізніше 10 робочих днів, до дати розгляду справи, оскільки фактично Акт про правопорушення та лист від 27.05.2020 № 9225/16-8 про розгляд справи, яким позивачу повідомлено про призначення розгляду справи на 11.06.2020 об 11:00 год, направлено 04.06.2025 та отримано позивачем 09.06.2020.

Водночас, на переконання суду, отримання позивачем 09.06.2020 повідомлення про призначення розгляду справи на 11.06.2020 об 11:00 год, не позбавило останнього можливості участі у розгляді справи чи права клопотати про відкладення розгляду справи, за потреби, або надати пояснення щодо суті порушення.

Також, суд зазначає, що за усталеною практикою Верховного Суду порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень може бути підставою для скасування такого рішення, проте, лише за умови, що таке порушення вплинуло або об`єктивно могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення.

Тобто, не кожне порушення, допущене суб`єктом владних повноважень, вважається таким, що безумовно впливає на правильність та обґрунтованість висновків такого суб`єкта.

Ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення".

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція висловлювалась Верховним Судом у постановах від 24.04.2023 у справі 560/2210/19, 16.03.2023 у справі №400/4409/21, від 21.02.2023 у справі №369/7737/16-а, від 10.07.2019 у справі №804/639/18, від 27.09.2022 у справі №320/1510/20, від 16.12.2021 у справі № 640/11468/20, тощо.

Застосовуючи до спірних в цій справі правовідносин наведені вище висновки Верховного суду, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, суд вважає складання акту про правопорушення з порушенням 15-ти денного строку та повідомлення про розгляд справи менш ніж за 10 днів формальним порушенням процедури, яке не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення, оскільки таке процедурне порушення не призвело б до наявності іншого рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Вказане процедурне порушення, на думку суду, не призвело до порушення прав позивача та протиправності оскаржуваного повідомлення-рішення, оскільки законодавцем визначено у правових нормах юридичну відповідальність суб`єктів у сфері ринків фінансових послуг за порушення вимог законодавства про фінансові послуги, для уникнення повторності та невідворотності відповідальності за вчинене правопорушення.

Таким чином, суд відхиляє доводи позивача щодо істотності допущеного Нацкомфінпослуг порушення порядку застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 913 затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)", якими встановлений вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання фінансовою установою - ліцензіатом.

Згідно п. 24 Ліцензійних умов надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою, якщо така послуга надана на підставі кредитного договору або іншого договору, який має всі ознаки кредитного договору, визначені статтею 1054 Цивільного кодексу України (п. 8 Ліцензійних умов); фінансова установа зобов`язана надавати фінансові послуги на підставі договору, який відповідає вимогам статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", статей 11 і 18 Закону України "Про захист прав споживачів", статті 1056-1 Цивільного кодексу України, інших законів з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг, вимогам до договорів про надання фінансових послуг фізичним особам, визначеним Нацкомфінпослуг, та положенням внутрішніх правил надання фінансових послуг фінансовою установою. Якщо відповідно до вимог законодавства додатком до внутрішніх правил надання фінансових послуг є типовий договір, договори з надання фінансових послуг, що укладаються фінансовою установою, повинні відповідати такому типовому договору.

Відповідно до пункту 36 Ліцензійних умов, фінансова установа зобов`язана виконувати вимоги та рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що відповідають її повноваженням, визначеним законом, зокрема надавати на такі вимоги та рішення інформацію і звітність у встановлений у них строк.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що Національній комісії, яка здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (правонаступник - НБУ), надано повноваження складати та надсилати фінансовим установам письмові вимоги про надання документів та інформації, необхідних для виконання завдань, покладених на неї законодавством, а фінансові установи зобов`язані надавати витребувані документи.

Разом з тим, встановлення зазначеним контролюючим органом порушення фінансовою установою вимог законодавства у сфері фінансових послуг, є підставою для застосування до такої установи відповідних заходів реагування.

В оскаржуваному розпорядженні зазначено, що позивачем порушено вимоги ч. 2 ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка встановлює, що фінансові установи в Україні діють відповідно до цього закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності; ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до положень якої, сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін; п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; п. 7 абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка встановлює, що договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: строк дії договору.

Згідно Акту про правопорушення строк позики за договором від 24.11.2019 № 121553 складає 113 днів, сума наданого кредиту перевищує розмір однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладання договору. Дані зазначені Товариством у додатку 5 до листа свідчать, що товариством нараховувалися проценти (за прострочення кредиту), що перевищують половину суми, одержаної споживачем за договором. Вказане, на думку Нацкомфінпослуг, свідчить про порушення ТОВ «ФК «Гелексі» ч. 2 ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування».

Також, відповідно до п. 2 Акту про правопорушення за результатами аналізу інформації, зазначеної Товариством у листах №№ 2 -14 (щодо договорів від 22.08.2019 № 98350, від 27.08.2019 № 99203, від 03.09.2019 № 100893, від 25.09.2019 № 105629, від 01.10.2019 № 107066, від 09.10.2019 № 109314, від 10.10.2019 № 109662, від 14.10.2019 № 110728, від 23.10.2019 № 112786, від 28.10.2019 № 113920, від 31.10.2019 № 114805, від 14.11.2019 № 118 685, від 28.12.2019 № 132045), а саме: співставлення суми наданої позики та суми % і комісій із сумою прострочених %, прострочених комісій та пені встановлено, що товариством нараховано непропорційно велику суму компенсації (понад 50% вартості продукції), що є порушенням п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50%) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

В п. 3 Акту про правопорушення Нацкомфінпослуг дійшла висновку про те, що вказівка в договорі на те, що «договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором» свідчить про відсутність визначення у договорі строку його дії, оскільки вказівка на подію яка має неминуче настати, а саме, виконання зобов`язання, є терміном дії договору, що не відповідає вимогам ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно із частиною 1 статті 4 Закону № 1734-VIII законодавство про споживче кредитування в Україні ґрунтується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо надання послуг споживачам.

У пункті 1 частини 1 статті 1 Закону № 1734-VIII визначено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи договорів позики від 22.08.2019 № 98350, від 27.08.2019 № 99203, від 03.09.2019 № 100893, від 25.09.2019 № 105629, від 01.10.2019 № 107066, від 09.10.2019 № 109314, від 10.10.2019 № 109662, від 14.10.2019 № 110728, від 23.10.2019 № 112786, від 28.10.2019 № 113920, від 31.10.2019 № 114805, від 14.11.2019 № 118 685, від 24.11.2019 № 121553, від 28.12.2019 № 132045 підпунктом 1.1.2 вказаних договорів передбачено, що нарахування плати за користування позикою у вигляді:

1.1.2.1. процентів, що складає 0,01 % в день від поточного залишку позики;

1.1.2.1. комісії, що складає від 1,5% до 1,9 % в день від початкового розміру позики відповідно до пп. 1.1.1. Договору.

Нарахування процентів та комісії здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (пп 1.1.3 1.1.4 Договорів).

Повернення позики та сплата процентів і комісійної винагороди за користування позикою здійснюється згідно графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною договору та розміщується в особистому кабінеті (п.4.2 Договорів).

Нарахування процентів та комісії проводиться з дня надання позики до строку повернення позики, визначеного в договорі.

Умовами п. 4.5 договорів визначено, що сума позики, проценти за користування позикою, комісійна винагорода за користування позикою складають заборгованість за договором.

Водночас пунктами 5.3 5.4 Договорів передбачено, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язується сплатити позичкодавцю підвищену комісійну винагороду у розмірі 3,0 % в день від суми позики за кожен день прострочення. У випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позичкодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми заборгованості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частина 1 статті 1046 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пунктом 11 частини 1 статті 12 Закону № 1734-VIII передбачено, що у договорі про споживчий кредит зазначаються, зокрема, інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини 2 статті 21 Закону № 1734-VIII сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

За приписами пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною 3 статті 6 ЦК України сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до частин 1, 2, пункту 5 частини 3 статті 18 Закону № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд зазначає, що з наведених вище законодавчих приписів убачається, що законодавець розрізняє поняття процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та неустойки.

Водночас, спеціальним Законом 1734-VIII (зокрема пункт 11 частини першої статті 12) визначено можливість передбачити в договорі про споживчий кредит відповідальність за прострочення виконання зобов`язань як у формі неустойки, так і підвищеної процентної ставки.

При цьому, нарахування процентів пов`язується із застосуванням індексу інфляції та орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

Разом з тим, особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання є також нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних, що входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 08.05.2018 № 910/16725/17, від 08.02.2018 № 826/26790/15, від 18.07.2018 № 2а-11853/10/1570, від 15.04.2020 № 807/542/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Водночас, заходи відповідальності за порушення грошового зобов`язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

Проаналізувавши вищевказані договори та умови вказаних договорів, колегія суддів звертає увагу, що згідно графіків розрахунків до вищевказаних договорів позики, розмір пені є непропорційно високим та призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачів, отже, п. 5.3 вказаних договорів позики суперечить принципам розумності та добросовісності, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань за вказаними договорами.

Також слід зазначити, що нарахування відсотків за користування кредитними коштами може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку договору.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зі змісту наведених норм вбачається, що зобов`язання по кредитному договору передбачає єдиний обов`язок боржника повернути кредит у повному розмірі та сплатити проценти за користування кредитом.

Водночас, однією з істотних умов укладення кредитного договору, яка повинна бути узгоджена в договорі, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойка (штраф, пеня) як вид забезпечення зобов`язання є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Виконання зобов`язання, може бути забезпечене неустойкою, порукою; гарантією, заставою, притриманням, завдатком. При цьому договором або законом можуть бути встановленні інші види забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобов`язання. За допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання. Неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобов`язання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності.

Згідно статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Колегія суддів звертає увагу, що попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою.

Кваліфікуючими ознаками пені, як різновиду неустойки, є:

- застосування лише в грошових зобов`язаннях;

- можливість установлення тільки за такий вид порушення зобов`язання, як прострочення виконання (порушення умови про строки);

- обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання;

- триваючий характер - нарахування пені за кожний день прострочення;

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що проценти, які нараховані позивачем споживачам за прострочення ними кредиту (позики) по договору, вказаному у додатку №1 до Акту, є неустойкою у вигляді пені за прострочення виконання зобов`язання.

Доводи позивача про те, що даними договорами позики не передбачено (не встановлено) можливість нарахування неустойки (штрафу, пені) за порушення позичальником строків повернення грошових коштів, що свідчить про відсутність цивільно-правової відповідальності за невиконання та/або несвоєчасне виконання умов укладених договорів, спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом п. 4.5 вищевказаних договорів передбачено, що сума позики, проценти за користування позикою, комісійна винагорода за користування позикою складають заборгованість за договором, згідно пункту 4.6 вказаних договорів, передбачено, що у разі прострочення сплати заборгованості за договором позики, у першу чергу позичальник сплачує штрафні санкції.

Отже, застосування штрафних санкцій за невиконання /несвоєчасне виконання умов договору, прямо встановлено умовами укладених ТОВ «ФК «Гелексі» договорів.

Таким чином, проценти, що нараховані ТОВ «ФК «Гелексі» споживачам за прострочення ними кредиту (позики) по договору, вказаному у додатку №1 до Акту про правопорушення, є як неустойкою у вигляді пені за прострочення виконання зобов`язання.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що сукупна сума неустойки (у даному випадку - пені), що нарахована ТОВ «ФК «Гелексі» за порушення зобов`язань споживачами за договорами, перевищує половину суми, одержаної споживачем за таким договором.

У зв`язку з чим, Нацкомфінпослуг правомірно було зазначено, про порушення позивачем статті 21 Закону № 1734-VIII та частини другу статті 2 Закону № 2664-III .

Статтею 21 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.

Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що не дотримання позивачем вимог Ліцензійних умов та законодавства про фінансові послуги при наданні фінансових послуг і порушення у зв`язку з цим прав споживачів і стало підставою для застосування до ТОВ «ФК «Гелексі» Нацкомфінпослуг, як регулятором, заходу впливу у вигляді оскаржуваного розпорядження.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в оскаржуваному розпорядженні було зазначено про порушення позивачем пункту 5 частин третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, колегія суддів дійшла висновку про порушення ТОВ «ФК «Гелексі» пункту 5 частини 3 статті 18 Закону № 1023-XII, а саме несправедливість умов договорів від 22.08.2019 № 98350, від 27.08.2019 № 99203, від 03.09.2019 № 100893, від 25.09.2019 № 105629, від 01.10.2019 № 107066, від 09.10.2019 № 109314, від 10.10.2019 № 109662, від 14.10.2019 № 110728, від 23.10.2019 № 112786, від 28.10.2019 № 113920, від 31.10.2019 № 114805, від 14.11.2019 № 118 685, від 28.12.2019 № 132045 в частині встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50%) у разі невиконання ним зобов`язань за договором та відсутності граничних меж суми компенсації.

Щодо відсутності у договорах строку їх дії суд зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 1 Закону № 1734-VIII терміни в цьому Законі вживаються у значенні, наведеному в Цивільному кодексі України, Законі України «Про захист прав споживачів» та законах України з питань регулювання ринків фінансових послуг.

Визначення та обчислення строків встановлено статтями 251-254 Цивільного кодексу України.

Так, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду (ст. 251 ЦК України).

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

Так, положеннями п. 2.1 Договорів визначено строк їх дії до повного виконання позичальником зобов`язань за договором.

Відповідно до статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах встановлених договором або законом; припинення договору на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 631 ЦК України та частини сьомої статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Означене свідчить про те, що визначений строк, на який надається кредит зазначається саме у договорі з визначенням певного календарного терміну.

Таким чином, зазначення у договорах, укладених між ТОВ «ФК «Гелексі» та позичальниками, «строк дії договору до повного виконання Позичальником зобов`язань за договором» не є зазначенням строку дії договору у розумінні ст.ст. 252 ЦК України, що є порушенням п. 7 абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі "Голдер проти Сполученого Королівства", згідно з якою саме "небезпідставність" доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести «небезпідставність» своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази, зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

В силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024 у справі №400/1217/23: 1) обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.; 4) посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через не спростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч. 1 ст. 77 та ч. 2 ст. 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 по справі № 520/2261/19, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Отже з урахуванням вимог статті 77 КАС України, позивач знехтував своїм процесуальним обов`язком доведення обставин, на яких ґрунтуються його вимоги у випадку заперечення проти встановленого факту порушення, при цьому відповідачем обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення виконано.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09.09.2024 у справі №280/6832/23.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що спірне Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансовий послуг, від 11.06.2020 №1377 є правомірним.

Враховуючи положення частин першої, другої статті 77, 90 КАС України, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд вважає, що, заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, відповідно позовна заява не підлягає задоволенню.

З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що у відповідності до приписів частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судових витрат.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» (03083, м. Київ, пр. Науки, буд. 50, ) до Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9, ) про визнання протиправним та скасування індивідуального акта - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 червня 2025 року.

Головуючий суддя О.О. Артоуз

Суддя О.В. Конишева

Суддя Д.В. Татаринов