Справа № 160/12928/25
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2025-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
05.05.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 05.05.2025 року через систему Електронний суд позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у невиконанні обов`язку, встановленого пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (у редакції, чинній з 29.01.2020 року), а саме - у нездійсненні щорічного перерахунку та виплати ОСОБА_1 : грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 01 січня 2020 року по 31 травня 2023 року, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1 та 14 до Постанови №704;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 : грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 01 січня 2020 року по 31 травня 2023 року, відповідно до вимог пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 (в редакції, чинній після скасування змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18) виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військове (спеціальне) звання, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого: Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік на 01 січня 2020 року - 2102 грн; Законом України Про Державний бюджет України на 2021 рік на 01 січня 2021 року - 2270 грн; Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік на 01 січня 2022 року - 2481 грн; Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік на 01 січня 2023 року - 2684 грн на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1 та 14 до Постанови №704, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, включаючи грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, за період з 01 січня 2020 року по 31 травня 2023 року, відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 №2050-III та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 №159.
Означені позовні вимоги вмотивовані протиправною бездіяльністю військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у невиконанні обов`язку, встановленого пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (у редакції, чинній з 29.01.2020 року), а саме - у нездійсненні щорічного перерахунку та виплати ОСОБА_1 : грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 01 січня 2020 року по 31 травня 2023 року, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1 та 14 до Постанови №704.
Відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, заяв/клопотань суду не направлено, а відтак враховуючи положення частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2025 року зазначена вище справа розподілена та 06.05.2025 року передана судді Пруднику С.В.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 27 грудня 2016 року по 7 березня 2025 року.
У подальшому позивач був переведений до іншої військової частини, однак спірні правовідносини, що є предметом цього позову, виникли саме у період моєї служби у відповідача. Це підтверджує безперервність статусу позивача як військовослужбовця на момент виникнення обов`язку щодо належного перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 31.05.2023.
З матеріалів справи убачається, що 05.04.2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок грошового забезпечення відповідно до вимог Постанови КМУ №704, в якій просив: провести перерахунок мого грошового забезпечення починаючи з 01 січня 2020 року, відповідно до вимог пункту 4 Постанови КМУ №704, з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідних календарних років; провести перерахунок грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, виходячи з правильно розрахованого місячного грошового забезпечення та надати детальний розрахунок фактично виплаченого грошового забезпечення за період з 01 січня 2020 року по 31 травня 2023 року, із зазначенням посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавок, грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги.
Листом від 01.05.2025 року №3385/ФЕС відповідач повідомив позивачу наступне. Оскільки військова частина є бюджетною організацією, матеріальні цінності якої перебувають у державній власності, а тому джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям є Державний бюджет України. Грошове забезпечення, в тому числі основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення, премія, вихідна допомога при звільнені, індексація грошових доходів, компенсація за невикористані дні основної та додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Отже нарахування вищевказаних видів грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 19.05.2023 було здійснено у відповідності до пункту 4 Постанови № 704 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 року) з розміром розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеній законом на 01.01.2018 року, відповідно телеграми Міністра оборони України від 14.01.2020 №248/291 продовжено дію рішень МОУ по виплаті грошового забезпечення від 05.04.2018 №6021/з, від 18.06.2018 №2704/з/37, від 23.05.2019 №1685/з/81, від 27.05.2019 №5763/з/3, від 04.06.2019 №1685/з/84, від 11.10.2019 № 1685/з/144). А також нарахування вищевказаних видів грошового забезпечення за період з 20.05.2023 по день звільнення 07.03.2025 було здійснено у відповідності до пункту 4 Постанови № 704 (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ №481 від 12.05.2024): 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.. Отже, проведення обчислення, перерахунок та виплату повного грошового забезпечення та всіх проведених виплат (основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення) виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом відповідно на відповідний рік на відповідний тарифний коефіцієнт не здійснюється.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо [рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення № 5-рп/2002)].
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення № 5-рп/2002).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - це діяльність держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців, відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві та підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Право військовослужбовців на грошове забезпечення в повному, законодавчо визначеному розмірі закріплено статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон).
Цим Законом встановлено єдину систему соціального та правового захисту військовослужбовців, яка має на меті:
- гарантувати належне матеріальне забезпечення військовослужбовців і членів їхніх сімей;
- створити умови для реалізації конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни;
- стимулювати закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частина перша статті 9 Закону визначає, що:
«Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів».
Таким чином, Закон встановлює обов`язок держави забезпечувати військовослужбовців грошовим забезпеченням у достатньому розмірі, адекватному характеру та умовам військової служби, що є однією з ключових гарантій їх соціального захисту.
Частина четверта статті 9 Закону додатково уточнює:
«Грошове забезпечення військовослужбовців виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань кваліфікованим особовим складом, враховувати характер і умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності».
Отже, встановлення належного рівня грошового забезпечення є не дискреційним правом, а обов`язком держави, який має реалізовуватися через рішення Кабінету Міністрів України, що діють відповідно до чинного законодавства.
Для реалізації положень вищезазначеного Закону Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №704 від 30.08.2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704), яка набрала чинності з 01 березня 2018 року.
Даною постановою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років. Пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Зокрема Постановою № 704 затверджено:
тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1;
схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.
Ключове значення має пункт 4 Постанови №704 (у первинній чинній редакції), яким встановлено механізм розрахунку посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням, а саме:
«Розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14».
Ця норма є обов`язковою до застосування при визначенні розмірів посадових окладів, окладів за військовим званням, усіх пов`язаних з ними виплат, які обчислюються на цій основі, включаючи: грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Таким чином, чинна редакція Постанови №704 прямо зобов`язує здійснювати щорічний перерахунок грошового забезпечення станом на 1 січня кожного календарного року, виходячи з актуального розміру прожиткового мінімуму.
24 лютого 2018 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».
Пунктом 6 цієї постанови було внесено зміни до Постанови №704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції, яка передбачала:
«Розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Таким чином, на момент набрання чинності Постановою №704 (01 березня 2018 року), пункт 4 цієї Постанови вже був викладений у редакції, зміненій пунктом 6 Постанови №103, яка передбачала обчислення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу, виходячи з фіксованого розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року - 1762 грн, без подальшого щорічного перерахунку цього показника.
Однак, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 було визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103, яким вносилися зміни до пункту 4 Постанови №704.
Це скасування автоматично відновило чинність первинної редакції пункту 4 Постанови №704, яка передбачає щорічний перерахунок окладів відповідно до актуального прожиткового мінімуму на 1 січня кожного календарного року.
Тобто, відповідно до первинної редакції пункту 4 Постанови №704 передбачав: «Розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 та 14».
Набрання законної сили цим рішенням суду покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок неухильно дотримуватися чинної редакції нормативного акту, а також виконати свій обов`язок щодо належного розрахунку та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям у визначених законом розмірах..
Скасування змін, внесених Постановою №103, не створює нових правовідносин, а підтверджує незаконність тимчасово внесених змін. Це означає, що:
- правова норма про щорічний перерахунок окладів діяла і мала застосовуватися постійно;
- обов`язок держави здійснити перерахунок грошового забезпечення виникає не з моменту винесення судового рішення, а з моменту визначення прожиткового мінімуму відповідним законом (Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік).
Зокрема, такий обов`язок у 2020 році виник з 01 січня 2020 року, коли набув чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», яким встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року: не є початком виникнення обов`язку здійснити перерахунок, а лише підтверджує, що такий обов`язок завжди існував на підставі первісної редакції Постанови №704; знімає перешкоди для реалізації цього обов`язку, які були незаконно створені Постановою №103.

Це рішення є обов`язковим до виконання суб`єктом владних повноважень та покладає на Відповідача обов`язок неухильно дотримуватися чинної редакції пункту 4 Постанови №704.

Слід зазначити, що Рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18 було залишено в силі, постановою Верховного Суду від 17.12.2020 року (касаційне провадження №К/9901/15760/20), яка набрала законної сили.

Таким чином, правова позиція щодо незаконності внесених Постановою №103 змін до пункту 4 Постанови №704 є остаточною та обов`язковою до виконання відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, після скасування змін, внесених Постановою №103, застосовується первинна редакція пункту 4 Постанови №704, яка встановлює обов`язковий щорічний перерахунок грошового забезпечення військовослужбовців, включаючи посадові оклади, оклади за військовим (спеціальним) званням та всі пов`язані з ними виплати.

Обов`язок здійснювати такий перерахунок виник у відповідача з 1 січня 2020 року та зберігається для кожного наступного року - з 1 січня відповідного календарного року, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на цю дату.

Зокрема, у в 2020, 2021, 2022 та 2023 роках розмір прожиткового мінімуму визначався законами про Державний бюджет України на відповідні роки, що, відповідно до чинної редакції пункту 4 Постанови №704, безпосередньо зумовлювало необхідність здійснювати щорічний перерахунок грошового забезпечення.

Невиконання цього обов`язку відповідачем є грубим порушенням установленого порядку визначення розмірів грошового забезпечення та свідчить про протиправну бездіяльність, яка порушує законні права військовослужбовців на належний соціальний захист.

Правова позиція щодо необхідності застосування пункту 4 Постанови №704 у редакції, чинній після скасування змін, внесених Постановою №103, підтверджена сталою судовою практикою Верховного Суду.

Так, у пункті 28 постанови Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі №380/21655/21 зазначено, що Верховний Суд вже сформував правовий висновок у подібних правовідносинах щодо застосування пункту 4 Постанови №704 в чинній на даний момент редакції. Цей висновок, зокрема, викладено в таких судових рішеннях: постанова від 14 листопада 2024 року у справі №580/3452/22; постанова від 05 червня 2024 року у справі №420/18318/23; постанова від 27 лютого 2023 року у справі №640/11131/21; постанова від 19 жовтня 2022 року у справі №400/6214/21; постанова від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21; а також в інших аналогічних справах.

У цих рішеннях Верховний Суд послідовно наголошує, що зміст пункту 4 Постанови №704 прямо вимагає щорічного перерахунку грошового забезпечення військовослужбовців з урахуванням актуального прожиткового мінімуму, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року.

Відтак, з 01 січня 2020 року відповідач був зобов`язаний застосовувати актуальний показник прожиткового мінімуму для працездатних осіб під час обчислення грошового забезпечення позивача.

Таким чином, після скасування змін, внесених Постановою №103, у відповідача поновився обов`язок здійснювати щорічний перерахунок грошового забезпечення відповідно до чинної редакції Постанови №704.

Невиконання цього обов`язку з боку відповідача, починаючи з 01 січня 2020 року, є протиправною бездіяльністю, яка порушує право позивача на отримання грошового забезпечення в повному обсязі, гарантованого чинним законодавством України та підтвердженого судовою практикою Верховного Суду.

Крім того, згідно з частиною першою статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України: «Суд під час ухвалення рішення враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду».

Ця норма закріплює принцип правової визначеності та єдності судової практики в Україні, а також вимагає від судів усіх інстанцій враховувати правові позиції Верховного Суду при розгляді аналогічних спорів.

Таким чином, правова позиція, висловлена Верховним Судом у зазначених справах, підлягає застосуванню і в цій справі, оскільки правовідносини є ідентичними за своєю правовою природою та предметом спору. Це підтверджує безпідставність дій (бездіяльності) відповідача щодо нездійснення перерахунку грошового забезпечення позивача з 01.01.2020 року відповідно до чинної редакції пункту 4 Постанови №704 та надає додаткові підстави для задоволення позовних вимог.

Отже, наявна судова практика Верховного Суду однозначно підтверджує обов`язок відповідача здійснювати щорічний перерахунок грошового забезпечення військовослужбовців із застосуванням актуального прожиткового мінімуму, встановленого на 01 січня кожного календарного року.

Ігнорування цього обов`язку є протиправною бездіяльністю, що грубо порушує гарантоване законом право позивача на належне грошове забезпечення. З огляду на єдність судової практики та обов`язковість правових висновків Верховного Суду (ст. 243 КАСУ), відсутні будь-які правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774-VIII).

Відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону: «Мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення відповідних змін у законодавство, для визначення таких виплат застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року».

Таким чином, із дати набрання чинності Законом №1774-VIII використання мінімальної заробітної плати, як бази для обчислення посадових окладів є недопустимим. Єдино правомірною розрахунковою величиною в цій сфері є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на відповідний календарний рік.

У випадку колізії між нормами пункту 3 розділу II Закону №1774-VIII та положеннями підзаконних актів, зокрема пунктом 4 Постанови КМУ №704 (у редакції до внесення змін Постановою №103), перевагу має закон, як акт вищої юридичної сили. Це узгоджується з принципом верховенства права (стаття 8 Конституції України) та ієрархією нормативно-правових актів.

Оскільки норма пункту 3 розділу II Закону №1774-VIII є чинною і не втратила своєї дії, вона має пріоритет над будь-якими положеннями підзаконних актів, включаючи додатки до Постанови №704.

Дана правова позиція підтверджена сталою судовою практикою, зокрема: постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №240/4946/18; постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі №380/21655/21, в якій зазначено: «Розрахунковою величиною є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а використовується виключно для визначення мінімальної межі таких виплат».

З огляду на це, згідно з чинною редакцією пункту 4 Постанови №704 (відновленою після скасування змін, внесених Постановою №103), єдиною законною базою для обчислення посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня календарного року.

Таким чином, застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня кожного з відповідних років - 2020, 2021, 2022, 2023 - є обґрунтованим, законним і відповідає як чинному законодавству, так і правовим висновкам Верховного Суду.

Отже, враховуючи викладене, єдиною правомірною та законодавчо встановленою розрахунковою величиною для обчислення посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням є прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 1 січня календарного року. Застосування мінімальної заробітної плати для цих цілей є неправомірним і прямо суперечить чинному законодавству України, а також усталеній правовій позиції Верховного Суду.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет» на відповідні роки було встановлено такі розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб:

з 01.01.2018 року - 1762 грн;

з 01.01.2020 року - 2102 грн;

з 01.01.2021 року - 2270 грн;

з 01.01.2022 року - 2481 грн;

з 01.01.2023 року - 2684 грн.

Як випливає з наведеного, прожитковий мінімум для працездатних осіб, що є єдиною законодавчо визначеною розрахунковою величиною для визначення посадових окладів і окладів за військовим (спеціальним) званням згідно з пунктом 4 Постанови КМУ №704, підлягав щорічному оновленню відповідно до встановлених законом значень.

У зв`язку з набранням чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18, яка скасувала зміни, внесені Постановою №103, та відновила первинну редакцію пункту 4 Постанови №704, відповідач був зобов`язаний проводити перерахунок грошового забезпечення позивача з 1 січня 2020 року та в кожному наступному календарному році, виходячи з актуального прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Оскільки розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 20202023 роках був істотно вищим, ніж у 2018 році, це безпосередньо впливало на обсяг грошового забезпечення, включаючи:

- посадовий оклад;

- оклад за військовим (спеціальним) званням;

- інші виплати, що обчислюються на їх основі (зокрема, грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань).

Відтак, починаючи з 1 січня 2020 року, грошове забезпечення позивача мало обчислюватися на підставі тарифних коефіцієнтів згідно з додатками 1 та 14 до Постанови №704, шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний рік.

Незважаючи на це, відповідач продовжив застосовувати скасовану редакцію пункту 4 Постанови №704, яка була визнана незаконною, що є прямим проявом протиправної бездіяльності щодо виконання обов`язку з перерахунку грошового забезпечення.

Ця позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 11 грудня 2019 року у справі №240/4946/18, де суд однозначно зазначив: «Розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням відповідно до Постанови №704 є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року, а не мінімальна заробітна плата. Розмір мінімальної заробітної плати застосовується виключно для визначення мінімальної межі таких виплат».

Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи співвідношення норм Закону №1774-VIII та Постанови №704, чітко вказала на пріоритет застосування положень закону, як акту вищої юридичної сили над підзаконними нормативно-правовими актами. Це ще раз підтверджує, що саме прожитковий мінімум, встановлений законом на 1 січня календарного року, є єдино допустимою базою для обчислення окладів та пов`язаних із ними виплат.

Отже, сформульована правова позиція Великої Палати Верховного Суду підлягає застосуванню і в цій справі, оскільки правовідносини є аналогічними за своєю правовою природою та предметом спору.

Це додатково підтверджує, що використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб як розрахункової бази є єдино правомірним способом обчислення грошового забезпечення, а відсутність належного перерахунку з боку відповідача є протиправною бездіяльністю, яка порушує права позивача на отримання грошового забезпечення в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, гарантується надання щорічних основних відпусток із збереженням грошового та матеріального забезпечення, а також виплата грошової допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 1 розділу XXIII та пункту 1 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі - Порядок №260): військовослужбовцям щороку виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення; один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, яка також розраховується з урахуванням місячного грошового забезпечення.

Згідно з абзацом першим пункту 6 та абзацом третім пункту 7 розділів XXIII та XXIV Порядку №260, місячне грошове забезпечення для обчислення зазначених допомог включає:

посадовий оклад,

оклад за військовим (спеціальним) званням,

надбавку за вислугу років,

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород).

Разом із тим, відповідно до пункту 4 Постанови №704 (у редакції, чинній після скасування змін Постановою №103, згідно з рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18), розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями мають визначатися шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на тарифний коефіцієнт, передбачений додатками 1 та 14 до Постанови №704.

Відтак, у випадку відсутності щорічного перерахунку розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до актуального прожиткового мінімуму, автоматично занижується і розмір грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Оскільки відповідач, починаючи з 01.01.2020 року, не здійснив належного перерахунку грошового забезпечення, що є базою для зазначених допомог, дії (бездіяльність) відповідача щодо обчислення цих виплат без урахування оновленого прожиткового мінімуму є протиправними.

Це дає підстави для вимоги про зобов`язання здійснити відповідний перерахунок і провести виплату грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в правильному розмірі, з урахуванням раніше виплачених сум.

Закон України від 19 жовтня 2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон №2050-III) гарантує громадянам право на компенсацію втрати частини доходів у разі порушення строків їх виплати, включаючи випадки затримки грошового забезпечення військовослужбовців.

Компенсація проводиться за весь період затримки виплат із урахуванням індексу зростання споживчих цін (інфляції), офіційно оприлюдненого за відповідний період (статті 1, 2 Закону №2050-III).

Важливо підкреслити, що під доходами у розумінні Закону №2050-III маються на увазі, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, яке є систематичною виплатою та не має разового характеру. Це підтверджує правомірність застосування зазначеного Закону саме до грошового забезпечення, оскільки воно відноситься до кола доходів, що підлягають компенсації у разі затримки їх виплати.

Ключовим є положення статті 4 Закону №2050-III, яке встановлює, що виплата суми компенсації має здійснюватися в тому ж місяці, в якому проводиться виплата основної суми заборгованості. Це означає, що компенсація підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті одночасно з погашенням основної суми заборгованості, без потреби у додатковому зверненні Позивача чи поданні окремої заяви.

Дане правове регулювання деталізоване Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Верховний Суд у численній судовій практиці (зокрема у постановах від 03.07.2018 у справі №521/940/17, від 08.08.2019 у справі №638/19990/16-а, від 11.02.2021 у справі №1540/3742/18, від 05.07.2022 у справі №420/7633/20, від 04.12.2024 у справі №380/24300/23 та у зразковій справі №280/8933/24 від 11.04.2025) послідовно наголошує, що: «Право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати виникає не з моменту формального встановлення заборгованості судом, а з моменту, коли така виплата мала бути здійснена. Затримка виплати грошового забезпечення або його нарахування у заниженому розмірі є достатньою підставою для виникнення обов`язку щодо нарахування компенсації незалежно від того, чи оформлено заборгованість відповідним актом чи судовим рішенням».

Також, Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово наголошував, що компенсація має компенсаторний характер, спрямований на збереження купівельної спроможності доходів особи, які знецінюються через інфляційні процеси в разі порушення строків виплати.

Поряд з цим, Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 №9-рп/2013 також підкреслив, що компенсація втрати доходів та індексація є елементами соціального захисту, спрямованими на збереження купівельної спроможності доходів особи.

Відповідно до статті 18 Закону України №2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян держава гарантує індексацію доходів населення в умовах зростання цін.

Таким чином, виплата компенсації втрати частини доходів за несвоєчасну виплату грошового забезпечення є реалізацією цієї гарантії та має здійснюватися в повному обсязі, з урахуванням інфляційних процесів.

Таким чином, неналежне виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасного перерахунку та виплати грошового забезпечення позивачу за період 20202023 років, у тому числі пов`язаних виплат (грошова допомога для оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань), є прямою підставою для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону №2050-III.

Це право виникає автоматично з факту порушення строків виплати доходів, є обов`язковим для виконання та не залежить від подання будь-якої заяви позивачем.

Це право захищене не лише національним законодавством, а й узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини щодо захисту майнових прав.

Компенсація має компенсаторний характер і спрямована на відновлення купівельної спроможності доходів, які мали бути виплачені своєчасно, але внаслідок протиправної бездіяльності відповідача були недоотримані.

Отже, невиконання відповідачем обов`язку щодо своєчасного перерахунку та виплати грошового забезпечення позивачу за 20202023 роки є достатньою підставою для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України №2050-III.

Це право виникає автоматично з факту порушення строків виплати доходів, є обов`язковим для виконання та не залежить від подання будь-якої заяви позивачем.

З огляду на викладене, право позивача на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення є обґрунтованим, як на підставі законодавства, так і підтверджується усталеною судовою практикою.

Зокрема, в аналогічних справах Верховний Суд неодноразово наголошував на обов`язковості нарахування та виплати такої компенсації у разі затримки виплат грошового забезпечення: постанова Верховного Суду від 12.09.2024 у справі №400/5837/23 суд вказав, що компенсація повинна нараховуватись у місяці, коли проводиться виплата заборгованості. Невиплата компенсації в цей період є відмовою у її нарахуванні, яка не потребує окремого оформлення рішенням. Постанова Верховного Суду від 02.04.2024 у справі №560/8194/20 - підтверджено, що нарахування компенсації проводиться у місяці погашення основної суми боргу, незалежно від того, чи попередньо сума була нарахована. Постанова Верховного Суду від 29.04.2021 у справі №240/6583/20 - підкреслено, що право на компенсацію виникає з моменту порушення строків виплати доходів, а не з моменту судового встановлення боргу.

З огляду на зазначене, нарахування компенсації втрати частини доходів є обов`язковим наслідком порушення строків виплати грошового забезпечення позивачу.

Окремо, чинним законодавством передбачено право військовослужбовців на компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, утриманих із грошового забезпечення.

Це питання врегульоване Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями..» (далі - Порядок №44).

Згідно з пунктом 2 Порядку №44, така компенсація виплачується військовослужбовцям (а також іншим категоріям осіб, визначеним у Порядку) з метою відшкодування сум ПДФО, які були утримані із грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які виникло у зв`язку з проходженням служби.

Відповідно до пунктів 3 та 4 Порядку №44, виплата компенсації ПДФО має здійснюватися:

за рахунок коштів, які є джерелом виплати грошового забезпечення;

одночасно з виплатою грошового забезпечення (у тому числі при перерахунку за минулі періоди);

у повному обсязі суми утриманого податку з доходів фізичних осіб (18%).

У випадку затримки або перерахунку грошового забезпечення заднім числом (як у даній справі), при погашенні заборгованості відповідач зобов`язаний не лише виплатити основну суму заборгованості, але й здійснити компенсацію ПДФО, якщо податок буде утриманий з цієї суми.

Верховний Суд у постанові від 27.07.2023 у справі №380/813/22 зазначив, що у разі перерахунку грошового забезпечення за минулі періоди, компенсація утриманого ПДФО є обов`язковою та має здійснюватися одночасно з виплатою відповідних сум.

У рішенні від 27.12.2024 у справі №420/29526/24 Верховний Суд зобов`язав відповідача виплатити компенсацію ПДФО на підставі Порядку №44, підкресливши, що така компенсація є невід`ємною частиною повного виконання зобов`язань щодо грошового забезпечення.

У справі №380/8904/24 від 20.01.2025 Верховний Суд дійшов висновку, що будь-які виплати, на які військовослужбовець має право у зв`язку з проходженням служби, підлягають компенсації ПДФО, якщо він був утриманий.

Постанова Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №825/761/17 закріплює важливу правову позицію: компенсація ПДФО підлягає виплаті одночасно з грошовим забезпеченням, незалежно від фактичної дати його виплати; втрата статусу військовослужбовця не звільняє від обов`язку здійснити компенсацію, якщо затримка у виплаті виникла з вини роботодавця.

Таким чином, у разі проведення перерахунку грошового забезпечення за попередні періоди (як у цій справі), відповідач зобов`язаний не лише виплатити суму заборгованості, а й компенсувати утриману суму ПДФО відповідно до Порядку №44.

Невиконання цього обов`язку є неправомірним зменшенням суми належних до виплати коштів та порушенням прав військовослужбовця.

На підставі викладеного, позивач має право на отримання двох різних за своєю правовою природою, але взаємодоповнюючих видів компенсацій.

Компенсація втрати частини доходів.

- Нормативна база: Закон України №2050-III, Порядок, затверджений постановою КМУ №159.

- Підстава для нарахування: затримка виплати грошового забезпечення та пов`язаних із ним виплат.

- Порядок розрахунку: індекс інфляції (зростання споживчих цін) за весь період затримки.

Ця компенсація має компенсаторний характер, спрямована на збереження купівельної спроможності доходів Позивача внаслідок їх несвоєчасної виплати.

Підставою для її нарахування є сам факт затримки виплати доходів, що підтверджено усталеною практикою Верховного Суду. Розрахунок здійснюється із застосуванням індексу зростання споживчих цін (інфляції) за увесь період затримки виплат.

Компенсація сум утриманого податку з доходів фізичних осіб (ПДФО).

- Нормативна база: Порядок, затверджений постановою КМУ №44.

- Підстава для нарахування: утримання ПДФО (18%) із сум грошового забезпечення військовослужбовців.

- Порядок розрахунку: відшкодування утриманої суми ПДФО у повному обсязі, одночасно з виплатою грошового забезпечення.

Компенсація сум утриманого податку з доходів фізичних осіб (ПДФО) відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців…».

Ця компенсація має іншу правову природу та механізм нарахування. Вона полягає у поверненні суми ПДФО (18%), яка була утримана з грошового забезпечення позивача. Порядок №44 прямо вимагає, щоб така компенсація виплачувалася одночасно з виплатою грошового забезпечення, у повному обсязі утриманого податку.

Таким чином, зазначені компенсації:

- не дублюють одна одну;

- мають різну правову природу та самостійні підстави виникнення;

- регулюються окремими нормативно-правовими актами;

- підлягають застосуванню одночасно, оскільки спрямовані на відновлення різних аспектів порушених майнових прав позивача.

Право позивача на ці компенсації є обґрунтованим як на підставі чинного законодавства, так і підтверджується усталеною судовою практикою Верховного Суду.

Таке розмежування забезпечує правильне застосування законодавства та виключає можливість подвійного нарахування однієї і тієї ж компенсації за різними підставами.

З урахуванням положень Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України №704 у відновленій первинній редакції, а також усталеної судової практики Верховного Суду, встановлено обов`язок відповідача здійснювати щорічний перерахунок грошового забезпечення військовослужбовців із застосуванням актуального розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом на 1 січня відповідного календарного року.

Невиконання відповідачем цього обов`язку, а також відмова від здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення, а також відповідних сум, зокрема грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, є проявом протиправної бездіяльності, яка порушує гарантоване право позивача на отримання грошового забезпечення в повному, встановленому законом розмірі.

Крім того, несвоєчасна виплата належних сум зумовлює виникнення у відповідача обов`язку: щодо виплати компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; а також щодо компенсації утриманих сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.

Таким чином, бездіяльність відповідача є протиправною та такою, що суперечить нормам чинного законодавства України, принципу правової визначеності та принципу верховенства права.

Вказані обставини обумовлюють правомірність моїх позовних вимог та є достатніми підставами для їх задоволення в повному обсязі.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд зауважує, що грошове забезпечення, одноразова грошова допомога при звільненні, грошова допомога на оздоровлення є доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10) від 26.06.2014 Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем, всупереч вимогам КАС України, не доведено правомірності своїх дій, в той час як позивачем позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, а тому адміністративний позов підлягає до задоволення повністю.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні докази понесення ним інших судових втрат, жодні судові витрати не належать розподілу та стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у невиконанні обов`язку, встановленого пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (у редакції, чинній з 29.01.2020 року), а саме - у нездійсненні щорічного перерахунку та виплати ОСОБА_1 : грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 01 січня 2020 року по 31 травня 2023 року, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1 та 14 до Постанови №704.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 : грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 01 січня 2020 року по 31 травня 2023 року, відповідно до вимог пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 (в редакції, чинній після скасування змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18) виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військове (спеціальне) звання, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого: Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік на 01 січня 2020 року - 2102 грн; Законом України Про Державний бюджет України на 2021 рік на 01 січня 2021 року - 2270 грн; Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік на 01 січня 2022 року - 2481 грн; Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік на 01 січня 2023 року - 2684 грн на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1 та 14 до Постанови №704, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, включаючи грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, за період з 01 січня 2020 року по 31 травня 2023 року, відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 №2050-III та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 №159.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник