Справа № 320/13377/25
Суддя: Войтович І. І.
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2025 року Справа №320/13377/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І. І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить суд:

1. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, які полягають у неправильному визначенні стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, який ураховується при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, 3 роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді та 2 роки 4 місяці 29 днів - половини строку навчання за денною формою навчання у вищому юридичному навчальному закладі на юридичному факультеті Львівського державного університету ім. Івана Франка з 24 серпня 1987 року до 21 червня 1992 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 24 вересня 2024 року № 68, з 25 вересня 2024 року з урахуванням загального стажу 26 років 05 місяців 24 днів.

В обґрунтування позову позивач вказує на протиправність дій відповідача щодо не зарахування до її стажу 3 роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді та 2 роки 4 місяці 29 днів, що є половиною строку навчання за денною формою навчання у вищому юридичному навчальному закладі на юридичному факультеті Львівського державного університету ім. Івана Франка з 24 серпня 1987 року по 21 червня 1992 року та визначення її загального стажу 26 років 05 місяців 24 днів і довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 62% щомісячного довічного грошового утримання згідно довідки Верховного Суду від 24 вересня 2024 року № 68, оскільки зарахування спірного стажу визначено нормами діючого законодавства, судовою практикою та закріплено висновками Конституційного Суду.

Ухвалою суду від 28 березня 2025 року провадження у справі відкрито, розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач у поданому до суду відзиві (зареєстровано 28.05.2025 за вх. №35708) вказує на правомірність своїх дій, зауважує про наявність обставин призначення з 25.09.2024 ОСОБА_1 на посаду судді Конституційного Суду України у зв`язку із чим виплату довічного грошового утримання з 25.09.2024 було припинено, здійснювалась процедура повернення пенсійному органу надлишково виплачених сум, що роз`яснив позивачу у листі від 20 березня 2025 року №1350-52-10541/0-02/8-2600/25. Відповідач наполягає на відсутності законодавчих підстав здійснювати перерахунок довічного грошового утримання позивачу.

На виконання вимог ухвали суду від 28 березня 2025 відповідачем подано до суду належним чином завірені матеріали пенсійної справи позивача (зареєстровано 08.05.2025 за вх. №31351).

У відповіді на відзив (зареєстрований 10.06.2025 за вх. №39314) позивач наполягає на наявності законодавчих підстав для зарахування спірних періодів до її загального стажу, порушенні відповідачем права на отримання належного довічного грошового утримання судді у відставці. Позивач відмічає, що не зверталась до відповідача щодо перерахунку її довічного грошового утримання а зверталась щодо отримання інформації з приводу не виплаченого довічного грошового утримання за лютий 2025 року із проханням надати відповідне рішення про призначення довічного грошового утримання судді у відставці та обґрунтування повернення коштів.

Розглянувши подані документи і матеріали, встановивши позиції сторін, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши письмові докази, які були надані позивачем та відповідачем, судом встановлено наступне.

19 вересня 2024 року ОСОБА_1 подала до Вищої ради правосуддя заяву про звільнення з посади судді Верховного Суду у зв`язку із призначенням ХХ черговим з`їздом суддів України суддею Конституційного Суду України.

Рішенням від 24 вересня 2024 року № 2782/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» Вища рада правосуддя звільнила ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Голови Верховного Суду від 24 вересня 2024 року № 1938/0/5-24 ОСОБА_1 відраховано зі штату Верховного Суду.

04 жовтня 2020 року через портал електронних послуг Пенсійного фонду країни позивач подала заяву до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про призначення і виплату довічного грошового утримання судді у відставці, до якої долучила наступні копії документів: паспорта; ідентифікаційного коду; розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці; копію трудової книжки; диплома; диплома кандидата наук; фото; рішення Вищої ради правосуддя від 24 вересня 2024 року № 2782/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку»; довідки про суддівську винагороду судді для обчислення щомісячного довічного утримання від 24 вересня 2024 року № 68; довідку банку; анкету.

Згідно рішення Вищої ради правосуддя від 24 вересня 2024 року № 2782/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» загальний стаж ОСОБА_1 , що дає їй право на звільнення у відставку, становить 26 років 05 місяців 24 днів.

Рішенням ГУ ПФУ в м. Києві від 21 жовтня 2024 року №57 призначено ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 52% від заробітку (суддівської винагороди) працюючого судді на відповідній посаді.

Згідно протоколу/розпорядження щодо призначення/перерахунку пенсії вбачається, що до стажу роботи, який дає право на відставку та призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці ГУ ПФУ в м. Києві зарахувало 21 рік 0 місяців 24 днів, тобто лише стаж на посаді судді та відповідно призначено з 24 вересня 2024 року із суддівської винагороди в розмірі 52% довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 179 327,33 грн.

Згідно рішення ГУ ПФУ України в м. Києві від 21 жовтня 2024 року № 57 вбачається, що відповідач при визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання не врахував стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає їй право на звільнення у відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, який визначений у рішенні Вищої ради правосуддя від 24 вересня 2024 року № 2782/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку».

Позивачем отримано лист 19 жовтня 2024 року в якому відповідач повідомив про призначення з 25 вересня 2024 року щомісячного грошового утримання судді у відставці.

Відтак, позивачем встановлено, що відповідачем не враховано до її стажу роботу на посаді судді, що дає їй право на звільнення у відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, який визначений у рішенні Вищої ради правосуддя від 24 вересня 2024 року № 2782/0/15-24, а саме не зараховано до її стажу 3 роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді та 2 роки 4 місяці 29 днів, що є половиною строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі.

Не погоджуючись із рішенням ГУ ПФУ України в м. Києві від 21 жовтня 2024 року № 57 позивач звернулась до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Відповідно, предметом розгляду у даній справі є дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо не зарахування до стажу ОСОБА_1 3 роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді та 2 роки 4 місяці 29 днів половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, що впливає на відсотковий розмір визначений від суддівської винагороди, відтак на належний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та має наслідком перерахунок спірного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Верховного Суду від 24 вересня 2024 року № 68, які підлягають перевірці судом на відповідність ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) з дотриманням судом принципів адміністративного судочинства визначених частиною третьою вказаної статті.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

За ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 1, ч. 3 ст. 3 КАС України).

За ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 116 Закону № 1402-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається згідно зі статтею 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно зі статтею 137 Закону № 1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України,

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Відповідно до частини третьої статті 142 Закону № 1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці у розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Суд враховує та зазначає наступне.

Указом Президента України від 04 серпня 2003 року № 802/2003 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва строком на п`ять років.

Указом Президента України від 02 червня 2007 року № 485/2007 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Апеляційного суду міста Києва у межах п`ятирічного строку.

Постановою Верховної Ради України від 11 грудня 2008 року № 649-VI ОСОБА_1 обрана на посаду судді Апеляційного суду міста Києва безстроково.

Постановою Верховної Ради України від 23 грудня 2010 року № 2871-VI ОСОБА_1 обрана на посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

26 вересня 2014 року ХІІ позачерговий з`їзд суддів України призначив ОСОБА_1 членом Вищої ради юстиції.

Відповідно до рішення Вищої ради юстиції від 12 січня 2017 року № 11/0/15-17 ОСОБА_1 набула статусу члена Вищої ради правосуддя.

Указом Президента України від 10 листопада 2017 року № 357/2017 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд.

Згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 24 вересня 2024 року № 2782/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду у зв`язку з поданням заяви про відставку» загальний стаж судді ОСОБА_1 для визначення розміру щомісячного довічного утримання судді у відставці визначено 26 років 06 місяців 20 днів.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 7 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (у редакції, чинній на день призначення ОСОБА_1 на посаду судді) суддею міг бути громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менше як десять років та державною мовою.

Згідно з частиною другою статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції, яка діє з 05 серпня 2018 року) до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду та зазначила, що частину другу статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції, яка діє з 05 серпня 2018 року) необхідно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зараховувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.

Обмеження прав судді, після виходу на пенсію, щодо розрахунку стажу роботи, який прямо пропорційно впливає на розмір утримання є втручанням в гарантії статус судді, що підтверджується висновками Конституційного Суду України, зокрема згідно абз. 7 п. 2.2. Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03 червня 2013 року слідує «... Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя...».

Відповідно суд зазначає про протиправність дій відповідача щодо не зарахування до стажу судді 3 роки роботи у професійній діяльності.

Також суд зазначає, що у абзаці четвертому пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

На день призначення ОСОБА_1 на посаду судді питання визначення стажу, який давав право на звільнення у відставку судді, регулювалося відповідно частиною четвертою статті 43 Закону № 2862-ХІІ та Указом Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів».

Для визначення стажу на посаді судді підлягають застосуванню положення частини третьої статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ та Указ Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року № 584/95.

Відповідно до частини першої статті 43 Закону № 2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

В абзаці другому статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (у редакції, чинній на день призначення ОСОБА_1 на посаду судді) встановлено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Відповідно до пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 3 вересня 2005 року № 865 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

3 24 серпня 1987 року до 21 червня 1992 року ОСОБА_1 навчалася за денною формою у Львівському державному університеті ім. Івана Франка, отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста.

Враховуючи вищезазначене слідує, що до стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 , який дає право на звільнення у відставку, підлягає зарахуванню половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, що становить 2 роки 4 місяці 29 днів, про що зазначено і в рішенні Вищої ради правосуддя від 24 вересня 2024 року № 2782/0/15-24.

Встановлені судом спірні дії відповідача щодо не зарахування до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання у вищому навчальному закладі суд вважає протиправними.

Суд зауважує, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Вказана правова позиція неодноразова застосовувалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 9 листопада 2018 року справі №243/4794/17, від 11 грудня 2018 року у справі №522/5168/17, від 30 січня 2020 року у справі №592/3694/17, від 23 вересня 2021 року у справі №620/1944/20.

Також, суд вважає необхідним наголосити, що Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово розглядав питання, пов`язані із гарантіями матеріального забезпечення діючих суддів та суддів у відставці: рішення від 24 червня 1999 року № 6-п/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), а також у рішенні від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України надав у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005: «... конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані: при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеження.

У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку.

Обсяг прав людини це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними».

Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена. Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій громадян, зокрема суддів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Також, суд вважає необхідним зазначити щодо правомірних очікувань позивача на зарахування додаткового до її стажу періодів роботи, що дають право на відставку які забезпечуються не лише діючими нормами законодавства на час набуття відповідного стажу а й гарантуються розглядуваними такими правомірними очікуваннями, що висвітлено у пункті 2.1.2 Рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року у справі №5-р(ІІ)/2020, судовій практиці у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі 420/1234/19, від 23 грудня 2021 року у справі №686/16953/17.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що до стажу роботи позивача, який дає право на відставку необхідно врахувати, крім роботи на посаді судді (21 рік 1 місяць 21 день), стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді - 3 роки, а також половину строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу - 2 роки 4 місяці 29 днів.

Відповідно, загальний стаж, що дає право на відставку ОСОБА_1 становить - 26 років 6 місяців 20 днів.

Враховуючи встановлений судом стаж позивача на посаді судді 26 років 06 місяців та 20 днів, застосовуючи вказані вище положення ст. 137 та ст. 142 №1402-VІІІ, як висновок, ОСОБА_1 має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 62% (за 20 років 50% та додатково за 6 років 12%) суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, а не в розмірі 52% довічне грошове утримання судді, визначеного відповідачем.

Суд вважає необхідним відмітити, що правильність обчислення стажу роботи на посаді судді безпосередньо впливає на розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що є однією з головних гарантій незалежності судді, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними актами. За загальним правилом, суд повинен тлумачити національне законодавство у соціальній сфері таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема, справедливості і розумності та, відповідно, у спосіб, що є найбільш сприятливим для захисту прав та інтересів особи.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладених у постанові від 8 листопада 2021 року у справі № 580/492/21.

Суд зазначає відповідачу, що в даній справі не розглядається питання щодо наявності чи відсутності підстав для перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці, який визначено ч. 4 ст. 142 Закону №1402-VІІІ та Порядком №3-1 від 25.01.2008, а спірним є належний розрахунок стажу судді, відповідного призначення та виплати довічного грошового утримання судді у відставці. Також, у даній справі позивач не оскаржує лист відповідь пенсійного органу від 20 березня 2025 року №1350-52-10541/0-02/8-2600/25.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Суд зазначає, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів належними та достатніми доказами правомірності своїх дій за спірним предметом спору, відповідно судом встановлено порушення права позивача на врахування до її стажу судді 3 роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді та 2 роки 4 місяці 29 днів, що становить половини строку навчання за денною формою навчання у вищому юридичному навчальному закладі на юридичному факультеті Львівського державного університету ім. Івана Франка з 24 серпня 1987 року по 21 червня 1992 року, та відповідно належного здійснення перерахунку вказаного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 62% щомісячного довічного грошового утримання згідно довідки Верховного Суду про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 24 вересня 2024 року № 68, з 25 вересня 2024 року.

Враховуючи вищезазначені висновки, судом не встановлено дискреційних повноважень відповідача щодо прийняття рішення про врахування спірних періодів до стажу позивача та здійснення належного перерахунку та виплату довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки про суддівську винагороду, відповідно спосіб захисту порушеного права запропонований позивачем суд вважає підставним та обґрунтованим.

Згідно частин 1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Решта доводів не впливають на висновки суду та не підлягають наданню оцінки.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 139 КАС України та наслідків вирішення справи судом, позивачу підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, сплачений судовий збір.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн., що підтверджується квитанцією від 16.03.20253, наявною в матеріалах справи.

Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на суму 3633,60 грн.

Інших витрат до розподілу у справі не заявлено.

Керуючись статтями 2, 9, 14, 77-80, 139, 143, 243-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невірного визначення стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, який ураховується при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, 3 роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді та 2 роки 4 місяці 29 днів - половини строку навчання за денною формою навчання у вищому юридичному навчальному закладі на юридичному факультеті Львівського державного університету ім. Івана Франка з 24 серпня 1987 року по 21 червня 1992 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою Верховного Суду про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 24 вересня 2024 року № 68, з 25 вересня 2024 року з урахуванням загального стажу 26 років 05 місяців 24 днів, у розмірі 62% щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням фактично виплачених сум.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору у сумі 3633,60 (три тисячі шістсот тридцять три гривні 60 копійок) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.