Справа № 620/16259/24
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 22.11.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 4042 та посвідки на постійне проживання від 30.05.2024 № НОМЕР_1 громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що не зрозуміло які дії позивача становлять загрозу національній безпеці України або громадському порядку в Україні, що мало своїм наслідком анулювання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки зі змістом службової записки позивач ознайомлений не був, а також не є фігурантом жодної кримінальної справи. Крім того, звернуто увагу на тому, що згідно зі ст. 12 Закону № 2491, скасування дозволу на імміграцію з визначених нею підстав є правом, а не обов`язком компетентного органу.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження на 18.06.2025.

22.05.2025 до суду від сторони відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24.01.2024 позивач звернувся до Новгород-Сіверського відділу УДМС у Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491 (далі - Закон № 2491), оскільки його мати є громадянкою України.

Після проведення перевірок, передбачених пунктом 14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 1983), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, за відсутності інформації щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 15.05.2024 УДМС у Чернігівській області надало позивачу дозвіл на імміграцію в Україну № 4042.

31.05.2024 на підставі зазначеного дозволу на імміграцію, УДМС у Чернігівській області документувало позивача посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 строком дії до 30.05.2034.

24.10.2024 УДМС у Чернігівській області отримало подання Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 23.10.2024 № 74/2/2/4362 про скасування позивачу дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, у зв`язку з тим, що його перебування на території України становить загрозу національній безпеці України.

Відповідно до вищезазначеного подання, з 2009 року по теперішній час позивач перебуває на посаді голови правління «Всеросійської організації інтелектуальної власності». Вказана організація постійно співпрацює зі спецслужбами російської федерації, має статутний капітал близько 255 мільйонів російських рублів та постійно сплачує податки до російського бюджету, з якого фінансується збройна агресія проти України, до складу її наглядової ради входять російські музиканти, які відкрито підтримують збройну агресію, зокрема збирають грошові кошти для допомоги російським військовим злочинцям. Перебуваючи на посаді голови правління вищезгаданої організації, позивач отримує заробітну плату та сплачує податки до бюджету країни-агресора. Крім того, позивач є активним користувачем заборонених в Україні проросійських соціально-орієнтованих ресурсів мережі Інтернет («Вконтакте» та «Однокласники»), які зареєстровані за російськими номерами мобільних телефонів та закриті налаштуваннями приватності. Через вказані ресурси мережі Інтернет позивач може підтримувати контакти з громадянами країни-агресора, зокрема пов`язаними з військовими та правоохоронними органами російської федерації, або діяти в інтересах останніх.

22.11.2024 УДМС у Чернігівській області за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію, прийняло рішення № 0745 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-111 (у редакції від 20.10.2023), у зв`язку з тим, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України.

22.11.2024 на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (Порядок № 321), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, УДМС у Чернігівській області прийняло рішення № 4223 про скасування посвідки на постійне проживання позивача від 31.05.2024 № 900092836.

На виконання частини першої статті 13 Закону № 2491 (у редакції від 20.10.2023) 26.11.2024 УДМС у Чернігівській області супровідним листом № 7401.5-6481/74.2-24 від 25.11.2024 надіслало на адресу позивача копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

Наведене і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що дозвіл на імміграцію іноземця може бути скасований за наявності однієї з підстав, окреслених у ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Відповідач, приймаючи спірне рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, діяв в межах відповідних приписів чинного законодавства, а саме пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», адже застосований міграційним органом закон є чітким, зрозумілим та надає можливість передбачити настання правових наслідків у вигляді скасування дозволу на імміграцію зокрема у випадку, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Натомість, відповідач вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк судом першої інстанції не було враховано доводів позивача, а також наданих на їх підтвердження доказів, при цьому, суд віддав перевагу позиції сторони відповідача, не витребувавши від СБУ доказів. З наявних у справі матеріалів не є зрозумілим, які саме дії позивача становлять загрозу національній безпеці України. Крім того, апелянт наголошує на неможливості втручання у сімейне життя, з урахуванням проживання на території України 88 річної матері, яка перебуває на його утриманні.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI .

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Згідно з п. 3 ч. 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено у Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Пунктом 21 Порядку № 1983, визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з п. 22 Порядку № 1983, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

З наведеного слідує, що дозвіл на імміграцію іноземця може бути скасований за наявності однієї з підстав, передбачених у ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

У даному випадку, під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що згідно подання Управління Служби безпеки України в Чернігівській області № 74/2/2/4362 від 23.10.2024, з 2009 року по теперішній час позивач перебуває на посаді голови правління «Всеросійської організації інтелектуальної власності». Вказана організація постійно співпрацює зі спецслужбами російської федерації, має статутний капітал близько 255 мільйонів російських рублів та постійно сплачує податки до російського бюджету, з якого фінансується збройна агресія проти України, до складу її наглядової ради входять російські музиканти, які відкрито підтримують збройну агресію, зокрема збирають грошові кошти для допомоги російським військовим злочинцям. Перебуваючи на посаді голови правління вищезгаданої організації, позивач отримує заробітну плату та сплачує податки до бюджету країни-агресора. Крім того, позивач є активним користувачем заборонених в Україні проросійських соціально-орієнтованих ресурсів мережі Інтернет («Вконтакте» та «Однокласники»), які зареєстровані за російськими номерами мобільних телефонів та закриті налаштуваннями приватності. Через вказані ресурси мережі Інтернет позивач може підтримувати контакти з громадянами країни-агресора, зокрема пов`язаними з військовими та правоохоронними органами російської федерації, або діяти в інтересах останніх.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про Службу безпеки України», на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

За змістом п. 4-5 ст. 24 Закону України «Про Службу безпеки України», Служба безпеки зобов`язана: здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України; забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань; здійснювати контррозвідувальне забезпечення оборонного комплексу, Збройних Сил України, інших військових формувань, дислокованих на території України, енергетики, транспорту, зв`язку, а також важливих об`єктів інших галузей господарства.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про Службу безпеки України», Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки, у тому числі із забезпечення охорони державної таємниці.

Слід звернути увагу на те, що Служба безпеки України розцінює діяльність позивача, як одну з потенційних загроз національній безпеці України, оскільки з 2009 року по теперішній час позивач перебуває на посаді голови правління «Всеросійської організації інтелектуальної власності». Як зазначається у поданні та є загальновідомою обставиною, спецслужби рф активно використовують своїх громадян, які незаконно легалізувались та перебувають на території України, для проведення розвідувально-підривної діяльності проти нашої держави, в тому числі коригування вогню артилерії та авіації сз рф, збору даних щодо переміщення підрозділів та сил оборони.

Колегія суддів вважає цілком обґрунтованим відхилення судом першої інстанції посилань позивача на те, що з оскаржуваного рішення не вбачається які саме конкретні дії вчинено позивачем, що загрожують національній безпеці України, позаяк Служба безпеки України, як державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, наділена виключною компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, крім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їх виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.

Тож, суд не має підстав для переоцінки висновків СБУ по загрозам національної безпеки України, яка попередньо здійснена Службою безпеки України, при цьому, позивачем жодним чином не спростовано обставин, що стали підставою для підготовки вказаного подання, зокрема, що вказана інформація не стосується особи позивача, є неточною, неповною чи не відповідає дійсності тощо.

Колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання позивача в Україні, було підготовлене УСБУ в Чернігівській області в межах компетенції, визначеної Законом України «Про Службу безпеки України», та за наявності законних підстав, з огляду на що, відповідач, не здійснюючи самостійної оцінки обставинам, викладеним у поданні, приймаючи спірне рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, діяв в чітких межах п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Щодо доводів позивача про процедурні порушення, що призвели до порушення його прав, колегія суддів зауваує, що згідно абзацу 1 пункту 23 Порядку № 1983, запрошення іммігранта є правом, а не обов`язком міграційного органу, яке реалізується у разі потреби. Також, не заслуговують уваги посилання позивача на те, що його не було ознайомлено зі змістом службової записки № 7401.5/15872-24, оскільки приписами законодавства, що регулює спірні правовідносини, такого обов`язку відповідача не передбачено.

Основна мета правової (справедливої) процедури - щоб суб`єкти владних повноважень діяли правомірно, тобто належно, згідно з визначеними нормами права, але такими нормами права, які відповідають критеріям природного права, моральності, розумності, справедливості, а також загальноправовим принципам, що встановлені органами правосуддя.

Порушення встановленої законодавством процедури ухвалення рішення може бути підставою для скасування цього рішення, якщо допущене порушення вплинуло або могло вплинути на його правильність.

Стосовно зазначення апелянтом про те, що мати позивача, якій на сьогоднішній день виповнилось 88 років і вона перебуває на утриманні позивача, а також потребує постійної допомоги, колегія суддів зазначає, що вказані доводи були оцінені судом першої інстанції, який констатував, що вони жодним доказом не підтверджується, при цьому, апеляційна скарга не містить нових доказів чи обґрунтувань на підтвердження посилань сторони позивача в цій частині.

У контексті обставин даної справи, втручання у права позивача, шляхом скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні, дійсно, було здійснено згідно із законом, має легітимну мету та в умовах війни з російською федерацією є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки, при цьому у даному випадку публічний інтерес перевищує право позивача на повагу до приватного життя.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко