Справа № 340/5170/24
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 червня 2025 року

м. Київ

справа №340/5170/24

адміністративне провадження № К/990/22886/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Жука А.В.,

суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Мартинюк Н.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду 04 вересня 2024 року

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року

на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року

та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року

у справі №340/5170/24

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

05 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 , пов`язані з виключенням з військового обліку ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 протиправною;

- зобов`язати вчинити дії пов`язані з виключенням з військового обліку ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 в зв`язку з граничним терміном перебування в запасі.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року клопотання про витребування доказів ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 19 липня 2024 року про виключення з військового обліку в зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянути заяву ОСОБА_1 від 19 липня 2024 року про виключення з військового обліку в зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі та прийняти рішення. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодившись з рішенням суду першої інстанції звернувся з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Також, 25 листопада 2024 року від позивача на адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява про доповнення до апеляційної скарги. В заяві про доповнення до апеляційної скарги, позивач заявляв вимоги про скасування ухвал Кіровоградського окружного адміністративного суду 30 серпня 2024 року та від 04 вересня 2024 року в цій адміністративній справі, якими вирішувались питання стосовно клопотань позивача про роозгляд справи в загальному позовному проваджені, а також про витребування доказів, також заявлено клопотання про витребування доказів у відповідача.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року повернуто ОСОБА_1 доповнення до апеляційної скарги без розгляду.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року залишено без змін.

До Суду повторно надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду 04 вересня 2024 року на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року у справі №340/5170/24.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Щодо оскарження ухвали Кіровоградського окружного адміністративного суду 04 вересня 2024 року та ухвали Третього апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року.

Керуючись частиною п`ятою статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», згідно з якою судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2025 року (адміністративне провадження № К/990/9013/25) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду 04 вересня 2024 року та ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року у справі №340/5170/24.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

З огляду на указане, ураховуючи вимоги, передбачені пунктом 3 частини першої статті 333 КАС України та наявність ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Також варто звернути увагу на те, що вищенаведені норми процесуального закону визначають імперативний обов`язок суду касаційної інстанції відмовити у відкритті касаційного провадження за наявності постановленої у відповідній адміністративній справі ухвали суду касаційної інстанції про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Законодавець, установивши такі процесуальні правила, обмежив можливість суду касаційної інстанції повертатись до вирішення питання щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, за скаргою якої вже відмовлено у відкритті касаційного провадження на це саме судове рішення. Ці правила є чіткими, а процесуальне законодавство не містить виключень щодо їх застосування.

Щодо оскарження рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду у від 16 серпня 2024 року вирішено здійснювати розгляд справи №340/5170/24 за правилами спрощеного позовного провадження.

За змістом частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Отже, у цій справі, суд першої інстанції, врахувавши вимоги частин третьої та четвертої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.

Враховуючи, що ця справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги про наявність одного з випадків, визначених підпунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та обґрунтувати посилання на конкретний підпункт.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

У даному випадку слід зазначити, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Однак скаржником не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Вживання законодавцем слова "фундаментальне" несе змістовне навантаження особливо складного і важливого питання у правозастосуванні. Доводів щодо такої особливої складності чи важливості питання, якого стосується спір у цій справі, скаржником не наведено. Суб`єктивні труднощі у тлумаченні правової норми, які виникають у суб`єкта правозастосування, не обов`язково свідчать, що питання права має фундаментальне значення для правозастосовчої практики. За змістом підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не ставиться у залежність від наявності висновку Верховного Суду з цього питання.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі має поставити на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Водночас, колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання.

Встановлення в КАС України виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи та гарантувати особі права на остаточне та обов`язкове судове рішення.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

При цьому, незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/ процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/ відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява №21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95).

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що за поданою касаційною скаргою оскаржуються судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме застосували закон, який не підлягає застосуванню: частину 2, 4 статті 28 та пункт 4 частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції станом на 28.08.2023 року, Закон України від 27.03.2014 року №1169-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації», Закон України від 22.07.2014 №1604-VII «Про внесення змін до статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Суд звертає увагу, що суди попередніх інстанцій хоча і процитували зазначені скаржником норми права проте, не застосовували їх при вирішення справи оскільки, як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, позивач подав до ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву від 19 липня 2024 року про виключення його з військового обліку в зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі, яка зареєстрована у відповідача 22 липня 2024 року вх.№16282 (а.с.9-10). При цьому, судами попередніх інстанції встановлено, що доказів розгляду вказаної заяви суду не надано.

Судами попередніх інстанції наголошено, що аналіз приписів Інструкції № 735 вказує на те, що у разі надходження належно оформленого письмового звернення громадянина, воно в обов`язковому порядку та строки встановлені Інструкцією № 735 належить прийняттю та розгляду. В свою чергу, за наслідками розгляду звернення заявника має бути повідомлено про результати його розгляду і прийняте рішення.

Так, суди вказали, що у даних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, за результатами розгляду звернень громадян, військовозобов`язаних, що відповідно, входить до його виключної компетенції.

З урахуванням зазначеного, суди зазначили, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо виключення з військового обліку, після отримання від позивача заяви про виключення з військового обліку повинен був прийняти рішення за наслідком розгляду цієї заяви про виключення з військового обліку або мотивовану відмову у виключенні з військового обліку.

Проте, як встановлено судами, відповідач у відповідь на заяву позивача про виключення з військового обліку, жодного рішення за наслідком розгляду цієї заяви не прийняв та про результати розгляду поданої позивачем заяви не повідомляв.

Враховуючи обставини справи, суди попередніх інстанції виснували, що відсутність з боку відповідача належним чином оформленого рішення про виключення з військового обліку або мотивованої відмови у виключенні з військового обліку, свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

У зв`язку з перебуванням судді-доповідача Жука А.В. у відпустці в період з 11 червня 2025 року по 18 червня 2025 року Наказ від №5а/0/6/25, питання щодо відкриття провадження у справі чи відмову у відкритті провадження у справі, вирішується в перший день після виходу судді з відпустки.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, Суд -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду 04 вересня 2024 року на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року на ухвалу Третього апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року у справі №340/5170/24.

2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

СуддіА.В. Жук Ж.М. Мельник-Томенко Н.М. Мартинюк