Справа № 160/33118/23
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 червня 2025 року м. Дніпросправа № 160/33118/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Олефіренко Н.А.,

секретар судового засідання Бендес А.Г.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 року (головуючий суддя Рищенко А.Ю.)

в адміністративній справі №160/33118/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області, Державна судова адміністрація України

про стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася 19.12.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області, Державна судова адміністрація України, в якому просила:

- стягнути з Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду в розмірі 528 775 грн. 29 коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 88667 грн. 06 коп., та середній заробіток за порушення строків розрахунку при звільненні у сумі 2 924 335 грн. 18 коп.

В обґрунтування позову вказано, що 23.02.2016 року закінчилися її повноваження судді. Кваліфікаційне оцінювання згідно ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» - не пройшла. Вважає, що відповідачем в порушення ст. 133 Закону «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII в період з червня 2019 року по лютий 2021 року (включно) ОСОБА_1 виплачувалася суддівська винагорода (базовий оклад та доплата за вислугу років) у розмірі меншому ніж передбачено законодавством, у зв`язку з чим загальна сума недоплати складає 528775,29 грн. Причиною нарахування суддівської винагороди у розмірі меншому ніж визначено законом стало використання відповідачем даних обліку робочого часу які складалися та надавалися заступником керівника апарату Верхньодніпровського районного суду ОСОБА_2 за одноособовим розпорядженням голови Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Бурхана С.М. Водночас, відомості, які зазначені у табелі обліку робочого часу щодо ОСОБА_1 , не можуть слугувати належною підставою для зменшення виплати їй суддівської винагороди. Крім того, позивачем наголошено про необхідність стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 заяву ОСОБА_1 про залишення без розгляду частини позовних вимог у справі №160/33118/23 - задоволено.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області, Державна судова адміністрація України в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні у сумі 2 924 335 грн. 18 коп. - залишено без розгляду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивач не надала до суду належні та допустимі докази на підтвердження звернення до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області із клопотанням (заявою) про внесення коригування до табелів обліку робочого часу з червня 2019 по лютий 2021 (включно), із наведенням обставин та причин поважності відсутності протягом вказаного періоду. В матеріалах справи також відсутні будь-які докази оскарження позивачем в судовому порядку дій посадових осіб Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області щодо внесення даних до табелів обліку робочого часу з червня 2019 по лютий 2021 (включно) стосовно неї та, відповідно, судові рішення з даного приводу. Оскільки законність дій посадових осіб Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області щодо внесення даних до табелів обліку робочого часу з червня 2019 по лютий 2021 (включно) стосовно судді Трофимової Н.А. не оскаржувалося позивачем, суд приходить до висновку про відсутність у цьому спорі протиправних дій (бездіяльності) з боку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в частині не нарахування та не виплати позивачу суддівської винагороди у спірному періоді в повному розмірі. З огляду на наведене, суду першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 суддівської винагороди в розмірі 528775,29 грн.

Що стосується позовних вимог відносно стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку в сумі 88667,06 грн, суд першої інстанції вказав, що середньоденна заробітна плата позивача складає 1 456,65 грн. Зокрема, сума середньоденної суддівської винагороди (заробітної плати) має бути помножена на кількість днів невикористаної відпустки: 1 456,65 грн. х 52 кал. дн. = 75 745 грн. 80 коп. Отже, відповідачем, на підставі наказу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області № 02-КГ від 26.02.2021 проведено повний розрахунок по заробітній платі, а саме нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку 52 календарні дні у сумі 75 745,80 грн, з урахуванням всіх податків та зборів, які повинні бути сплачені з даної суми, а відтак позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Вказує, що відомості, які зазначені у табелі обліку робочого часу щодо неї, не можуть слугувати підставою для зменшення їй виплати суддівської винагороди, оскільки зазначені відомості створені особами за межами їх повноважень. Зазначає, що неправомірність дій посадових осіб Верхньодніпровського районного суду під час складання Табелю обліку робочого часу неї встановлена Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2021р. провадження №11-98 сап 21, а відтак носить преюдиційних характер та не підлягає доведенню і не потребує будь-якого додаткового звернення до суду, у тому числі з позовом про оскарження таких дій.

Зауважує, що відповідач не здійснив нарахування та сплату суддівської винагороди за січень 2021р. у відповідності до змісту табелів обліку робочого часу. Також відповідачем не було здійснено сплату суддівської винагороди за січень 2021 року в повному обсязі під час остаточного розрахунку при звільненні. Згідно з частиною 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII, базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (2270 грн. відповідно до ст. 7 Закону № 1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021р.»). Тобто базовий оклад в 2021році має бути 68100грн. = 30п.м.*2270 грн. Також вказує, що спеціальним Законом встановлено розмір суддівської винагороди за час відпустки, а саме в розмірі посадового окладу, а не в розмірі середнього заробітку, як нарахував відповідач. Отже компенсація за невикористану відпустку нараховується та сплачується у том же самому розмірі, що й суддівська винагорода за час відпустки, та має сплачуватися у розмірі посадового окладу, що встановлений на день виплати у відповідності до ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Таким чином, Постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», не застосовується для визначення розміру суддівської винагороди за час відпустки та розміру компенсації за невикористану відпустку, а застосовуються спеціальні норми а саме ст.ст. 135, 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Відтак відповідач не здійснив нарахування компенсації за невикористану відпустку у відповідності до норм спеціального законодавства не сплатив зазначену компенсацію в повному обсязі під час звільнення.

Позивачкою подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, яке задоволено.

В судовому засіданні позивачка підтримала доводи апеляційної скарги. Суду пояснила, що період з червня 2019 по лютий 2021 вона не здійснювала правосуддя. В 2016 році припинено її повноваження як судді, не пройшла оцінювання згідно ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2021 року скасовано рішення Вищої ради правосуддя від 02.02.2021 року про притягнення її до дисциплінарної відповідальності. В цій постанові зазначено, що голова суду не має права одноособово заміняти орган суддівського самоврядування.

Інші учасники справи в судове засіданні не з`явилися, про час і місце судового засіданні повідомлені належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , Указом Президента України від 24.02.2011 №246/2011 призначено строком на п`ять років на посаду судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області та зараховано до штату суду 15.03.2011 відповідно до наказу №06-К від 15.03.2011.

30.05.2018 рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 837/ ко-18 суддю Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 визнано такою, що не відповідає займаній посаді, а рішенням від 21.09.2018 №1662/ко-18 внесено до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді зазначеного суду.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 23.02.2021 №428/0/15-21 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

На підставі рішення Вищої ради правосуддя наказом голови Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2021 №02-КГ суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату суду з 26.02.2021 року, відповідно до пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України.

Цим же Наказом суду наказано Відділу планово-фінансової діяльності обліку та звітності ТУ ДСА України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 компенсацію за щорічні основні відпустки, загалом за 52 календарних дні.

Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.12.2021 у справі №9901/94/21 частково задоволений позов ОСОБА_1 визнано протиправним та скасоване рішення Вищої ради правосуддя від 23.02.2021 №428/0/15-21 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 23.03.2023 залишено без змін Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.12.2021 у справі №9901/94/21.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.01.2024 у справі №160/10876/23 визнаний протиправним та скасований наказ Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2021р. №02-КГ «Про відрахування зі штату судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 ».

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 17.01.2024 у справі №160/10876/23 набрала законної сили з 17.01.2024, відповідно до ч. 1 ст. 325 КАС України, та в касаційному порядку не оскаржувалася.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 23.04.2024 №1220/0/15-24 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області на підставі пункту 3 частини 6 статті 126 Конституції України.

Позивачка вважає, що відповідачем в порушення ст. 133 Закону «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII в період з червня 2019 року по лютий 2021 року (включно) ОСОБА_1 виплачувалася суддівська винагорода (базовий оклад та доплата за вислугу років) у розмірі меншому ніж передбачено законодавством, у зв`язку з чим загальна сума недоплати складає 528 775,29 грн. Причиною нарахування суддівської винагороди у розмірі меншому ніж визначено законом стало використання відповідачем даних обліку робочого часу. Крім того, позивачка вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 88 667грн 06 коп. Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 8 Конституції України визначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 43 Конституції України, серед іншого, визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

При цьому ст. 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено Законом України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів".

Частиною 1 ст. 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Незалежність судді забезпечується серед іншого окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді, функціонуванням органів суддівського врядування та самоврядування (ч. 5 ст. 48 ЗУ № 1402-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

вислугу років;

перебування на адміністративній посаді в суді;

науковий ступінь;

роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

За ч. 2 цієї правової норми вказаного Закону суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч. 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно ч. 4, 5 ст. 135 Закону № 1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі:

за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Зміни до Закону № 1402-VIII можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (ч. 2 ст. 4 ЗУ № 1402-VIII).

На думку колегії суддів апеляційної інстанції аналіз ч.2 ст.130 Конституції України та ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII дають підстави для висновку, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до п. 7, 8 ч. 5 ст. 48 Закону № 1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Щодо процедури нарахування та виплати суддям суддівської винагороди, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 9 ст. 135 Закону № 1402-VIII обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Згідно ч. 1, 2 ст. 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України (п. 2 ч. 3 ст. 148 ЗУ № 1402-VIII).

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України (ч.4 ст.148 ЗУ №1402-VIII).

Статтею 151 Закону № 1402-VIII передбачено, що Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Державна судова адміністрація України підзвітна Вищій раді правосуддя у межах, визначених законом.

Державна судова адміністрація України має територіальні управління.

Рішення про утворення територіальних управлінь та визначення їх кількості приймається Державною судовою адміністрацією України за погодженням з Вищою радою правосуддя.

Державна судова адміністрація України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс та рахунки в органах Державної казначейської служби України.

Відповідно до п. 5 Положення про Державну судову адміністрацію України, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 № 141/0/15-19 (зі змінами та доповненнями) основними завданнями Державної судової адміністрації України є, зокрема:

організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлений законом;

забезпечення належних умов діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи судців України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до ст. 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Типовим положенням про територіальні управління Державної судової адміністрації України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженим наказом Державної судової адміністрації України від 15.07.2015 №104 (Типове положення), встановлено, що територіальні управління Державної судової адміністрації України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (територіальні управління) є територіальними органами Державної судової адміністрації України (ДСА України) та їй підпорядковуються. Територіальні управління утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Згідно п. 3 Типового положення, основним завданням територіальних управлінь є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів та фінансове забезпечення місцевих загальних судів з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів суддівського самоврядування.

Організаційне забезпечення становлять заходи матеріально-технічного, кадрового, інформаційного, організаційно-технічного характеру, ведення судової статистики, діловодства та архіву суду.

Територіальні управління забезпечують належні умови діяльності місцевих судів у межах повноважень, визначених законом, а також здійснюють функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності територіальних управлінь та місцевих загальних судів (п.п. 4.1, 4.3 п. 4 Типового положення).

Територіальне управління є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс і рахунки в органах Державної казначейської служби України (п. 9 Типового положення).

Отже, у межах спірних правовідносин функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України, а територіальне управління ДСА є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, а відтак їх діяльність у сфері бюджетних відносин регулюється, зокрема, Бюджетним кодексом України.

Згідно ч. 1 ст. 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Частиною 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом (ч. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України).

Територіальне управління ДСА України як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які Державна судова адміністрація України затвердила у його кошторисі на відповідний рік.

Таким чином, заходи по фінансовому забезпеченню місцевих загальних судів Дніпропетровської області включають в себе і нарахування та виплату суддівської винагороди.

З огляду на наведене, питання щодо формування кошторисів і щомісячних розписів видатків, зокрема видатків на виплату суддям суддівської винагороди, вирішується не самостійно територіальними органами Державної судової адміністрації України, а останні здійснюють фінансування судів щодо указаних виплат на підставі відповідних розпорядчих та облікових документів судів, якими з дотриманням вимог закону визначається розмір суддівської винагороди, яка підлягає сплаті судді відповідного суду.

Позивачка просить здійснити відповідні виплати за період з червня 2019 по лютий 2021 року.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що 23.02.2016 року закінчилися повноваження позивачки як судді. Кваліфікаційне оцінювання згідно ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» вона не пройшла. Спірним періодом щодо виплати суддівської винагороди в розмірі 528 775 грн. 29 коп. та компенсації за невикористану відпустку в сумі 88667 грн. 06 коп. є період з червня 2019 по лютий 2021.

При цьому позивачка посилається на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2021 року як на підставу для задоволення позову, оскільки у вказаній постанові в пунктах 85, 86 зазначено, що питання обліку фактичного часу перебування на робочому місці є сферою реалізації суддівського самоврядування, а не рішення голови суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали справи містять Постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2021 року, провадження №11-98 сап 21 (а.с. 88-102 т.1).

Вказаною постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2021 року скасовано рішення Вищої ради правосуддя від 02.02.2021 року №197/0/15-21, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Першої Дисциплінарної палати від 30.10.2002 року №2993/1дл/15-20.

Рішенням Першої Дисциплінарної палати ВРВ від 30.10.2002 року №2993/1дл/15-20 суддя Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 (позивачка) притягнута до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 2, 3 частини 1 стаття 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», застосовано до неї дисциплінарне стягнення подання про звільнення її з посади судді (спірні правовідносини стосувалися не передачі 142-х судових справ, розгляд яких завершений ухваленням судових рішень, до канцелярії суду та не передачі цих справ секретарю, що унеможливило надіслання копій судових рішень до ЄДРСР).

При цьому, в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2021 року, провадження №11-98 сап 21 в пунктах 85, 86 зазначено, що:

Голова суду не має права одноосібно заміняти орган суддівського самоврядування. Голова суду не є керівником судді, відповідно до пункту 6 частини першої статті 24 Закону про судоустрій і статус суддів він забезпечує виконання рішень зборів суддів місцевого суду.

ВРП в оскаржуваному рішенні вказує на те, що встановила факт обліку фактичного часу перебування скаржниці на робочому місці у табелі обліку робочого часу, який застосовується тільки до судді Трофимової Н.А. на підставі рішення голови суду, в якому працює скаржниця. Це також послугувало одним з мотивів прийняття рішення про дисциплінарний проступок скаржниці у зв`язку із встановленням прогулів судді. Разом з тим ВРП не звернула увагу, що підтверджується матеріалами дисциплінарної справи, що подібні питання є сферою реалізації суддівського самоврядування, яке здійснюється не через імперативні одноособові рішення голови суду, а через колективний їх розгляд зборами суддів відповідного суду.

Вказаною постановою Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2021 року скасоване рішення ВРП, яким позивачку було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, водночас, матеріали справи не місять рішень суду щодо скасування наказів голови Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, які були прийняті відносно позивачки щодо її часу роботи; внесення даних до табелів обліку робочого часу (включно) стосовно неї за період з червня 2019 по лютий 2021.

У контексті спірних правовідносин, суд зазначає, що згідно зі ст. 148 та 149 Закону № 1402-VIII, ТУ ДСА України в Дніпропетровській області діє як розпорядник бюджетних коштів для місцевих судів та виконує відповідні розпорядчі та облікові документи судів, зокрема, при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди. У даному випадку, зазначене управління не виступає самостійним суб`єктом у прийнятті рішень щодо виплат, а виконує покладені на нього функції.

Враховуючи наведене, відповідач у відзиві вказував, що на підставі саме табелів обліку робочого часу позивачці нараховувалась та виплачувалась суддівська винагорода за спірний період.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із ч. 1 ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Закон України «Про оплату праці» визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом ст. 7 Закону України «Про оплату праці» законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України "Про підприємства в Україні" та інших актів законодавства України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

При цьому, Закон України «Про судоустрій і статус суддів"» не регламентує порядок виплати суддівської винагороди та порядок обліку робочого часу судді, а визначає лише розмір та складові суддівської винагороди.

У постанові від 17.02.2015 № 21-8а15 Верховний Суд України виклав правову позицію, що у відносинах публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство треба застосовувати у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.

Судді є спеціальними суб`єктами, при цьому ані Закон України "Про судоустрій і статус суддів", ані трудове законодавство не містить окремих положень щодо обліку робочого часу суддів, з огляду на що, для його визначення, необхідно керуватися загальними нормами трудового законодавства, яке поширюється на всіх працівників.

Порядок обліку робочого часу працівників будь-яких підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності затверджений наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці».

Отже, враховуючи, що спеціальним законодавством не врегульовано спірні правовідносини, з метою обліку робочого часу суддів потрібно застосовувати положення наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці».

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19.01.2021 у справі № 580/112/19 та від 09.09.2021 у справі № 2340/4509/18.

Порядок організації обліку оплати праці працівників місцевих судів визначено Типовим положенням про організацію бухгалтерського обліку в місцевих та апеляційних загальних і спеціалізованих судах, Державній судовій адміністрації України, її територіальних управліннях, Вищій кваліфікаційній комісії судців України, Національній школі суддів України, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 08.11.2017 № 1025, зі змінами та доповненнями (далі - "Типове положення").

Згідно з пунктом 3 розділу VII Типового положення для обліку робочого часу використовується Табель обліку використання робочого часу (Додаток № 7 до Положення) та/або типова форма № П-5, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 № 489 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці".

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається в розмірі не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку нарахованого за такий період фонду оплати праці працівника (п. 4 Типового положення).

Порядок організації роботи апарату місцевого, апеляційного, вищого спеціалізованого суду визначає Типове положення про апарат суду, затверджений наказом Державної судової адміністрації України від 08.02.2019 № 131, згідно якого апарат місцевого відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" здійснює організаційне забезпечення роботи суду.

Згідно п. 8 цього Типового положення, відповідно до основних завдань, визначених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", апарат суду, в т.ч.:

організовує та забезпечує ведення діловодства в суді, забезпечує підготовку й складання документів відповідно до інструкції з діловодства в суді, інших актів законодавства України;

забезпечує ведення, облік, формування, опрацювання, надсилання, друкування, тиражування, використання, зберігання та знищення матеріалів, документів та інших матеріальних носіїв інформації, пов`язаних із діяльністю суду;

веде кадрове діловодство суду, в тому числі особові справи суддів у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України за погодженням з Радою суддів України; розробляє проект структури та штатного розпису суду;

забезпечує підготовку пропозицій до бюджетного запиту; виконує інші функції, пов`язані із забезпеченням діяльності суду.

26.11.2010 Радою суддів України, відповідно до ст. 113, ч. 5 ст. 127, п.п. 3.6 п. 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст. 162, п. 16 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та Положення про Раду суддів України, затвердженого 16.09.2010 X позачерговим з`їздом суддів України, затверджено Положення про автоматизовану систему документообігу суду, погодженого Державною судовою адміністрацією України.

Відповідно до пункту 2.3.8 Положення про автоматизовану систему документообігу суду (зі змінами та доповненнями) копія табеля обліку використання робочого часу щодо суддів відповідного суду, що складається для виплати заробітної плати, вноситься відповідальною особою суду до автоматизованої системи не пізніше наступного робочого дня після підписання цього табеля.

Отже, нарахування суддівської винагороди суддям, здійснюється, у тому числі, на підставі табелів обліку робочого часу, копії яких передаються місцевими загальними судами територіальному управлінню державної судової адміністрації.

Дослідженням табелів обліку робочого часу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з червня 2019 по лютий 2021 (включно) відносно ОСОБА_1 встановлено, що табелі обліку робочого часу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області підписані уповноваженими особами, які відповідальні за здійснення обліку робочого часу суду.

На підставі вказаних табелів обліку використання робочого часу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, Територіальним управлінням нараховувалась та виплачувалась суддівська винагорода судді ОСОБА_1 з червня 2019 по лютий 2021.

Таким чином, нарахування та виплата суддівської винагороди позивачу за спірний період з червня 2019 по лютий 2021 (включно) були здійснені Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на підставі табелів обліку робочого часу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з червня 2019 по лютий 2021 (включно).

При цьому, матеріали справи не містять (позивач не надала до суду) належні та допустимі докази на підтвердження звернення до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області із клопотанням (заявою) про внесення коригування до табелів обліку робочого часу з червня 2019 по лютий 2021 (включно), із наведенням обставин та причин поважності відсутності протягом вказаного періоду.

Також, матеріали справи не містять будь-які докази оскарження позивачем в судовому порядку дій посадових осіб Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області щодо внесення даних до табелів обліку робочого часу з червня 2019 по лютий 2021 (включно) стосовно неї та, відповідно, судові рішення з даного приводу.

Оскільки законність дій посадових осіб Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області щодо внесення даних до табелів обліку робочого часу з червня 2019 по лютий 2021 (включно) стосовно судді Трофимової Н.А. не оскаржувалося позивачем, суд приходить до висновку про відсутність у цьому спорі протиправних дій (бездіяльності) з боку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області в частині не нарахування та не виплати позивачу суддівської винагороди у спірному періоді в повному розмірі.

Як наслідок, відсутні підстави для стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 суддівської винагороди в розмірі 528 775,29 грн.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог відносно стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку в сумі 88667,06 грн, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» не містить порядку надання компенсації суддям за невикористані відпустки.

Вказані відносини врегульовані Законом України «Про відпустки». Преамбула згаданого Закону визначає ті відносини в яких означений Закон застосовується, зокрема він встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Частиною 2 ст.21 Закону України «Про відпустки» визначено, що порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Розрахунок суми компенсації за невикористану відпустку при звільненні провадиться відповідно положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (Порядок № 100).

Відповідно до п.п. а п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами) (відпустка), або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.

Абзацами 1 та 2 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки (абз.1).

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку (абз.2).

Згідно п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку (абз.1).

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт (абз.2).

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (абз. 4).

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 7 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду.

Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством.

Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Матеріалами справи підтверджується, що наказом Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.02.2021 №02-КГ ОСОБА_1 відрахована зі штату суду.

Цим же Наказом суду наказано Відділу планово-фінансової діяльності обліку та звітності ТУ ДСА України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 компенсацію за щорічні основні відпустки, загалом за 52 календарних дні.

Так, загальна кількість календарних днів, відпрацьованих позивачем за 12 місяців складає 338 календарних днів, за які їй було нарахована суддівську винагороду у розмірі 492 247,33 грн:

- лютий 2020 р. - 52 465 грн. 92 коп.;

- березень 2020 р. 30 244 грн. 29 коп.;

- квітень 2020 р. 81 978 грн. 00 коп.;

- травень 2020 р. 21 573 грн. 16 коп.;

- червень 2020 р. 21 927 грн. 55 коп.;

- липень 2020 р. 28 338 грн. 00 коп.;

- серпень 2020р. 32 001 грн. 11 коп.;

- вересень 2020 р. 81 978 грн. 00 коп.;

- жовтень 2020 р. 53 664 грн. 47 коп.;

- листопад 2020 р. 31 349 грн. 83 коп.;

- грудень 2020 р. 36 574 грн. 80 коп.;

- січень 2021 р. 20 252 грн. 20 коп.

За наведених обставин середньоденна суддівська винагорода позивача (з урахуванням вимог п. 7 Порядку №100) має бути розрахована таким чином:

492 347,33 грн : 338 кал. дн. = 1 456 грн. 65 коп.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 1 456,65 грн. Зокрема, сума середньоденної суддівської винагороди (заробітної плати) має бути помножена на кількість днів невикористаної відпустки:

1 456,65 грн. х 52 кал. дн. = 75 745 грн. 80 коп.

Відповідачем, на підставі наказу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області № 02-КГ від 26.02.2021 проведено повний розрахунок по заробітній платі, а саме нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку 52 календарні дні у сумі 75 745,80 грн, з урахуванням всіх податків та зборів, які повинні бути сплачені з даної суми, а відтак позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивачки спростовуються доводами, викладеними відповідачем та нормами законодавства, що регулює дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 10.06.2025 та в силу ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 10.06.2025.

В повному обсязі постанова виготовлена 17.06.2025.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя Н.А. Олефіренко