Справа № 932/723/24
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2025-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2025 року м. Дніпросправа № 932/723/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2025 року (суддя Ярощук О.В.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування рішення і постанови,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати постанову ПН МДН № 005904 від 18.01.2024 та рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства від 18.01.2024.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає, що оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень прийняті без урахування всіх істотних обставин.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно з постановою від ПН МДН № 005904 від 18.01.2024 на ОСОБА_1 відповідно до ч. 2 ст. 203 КУпАП за порушення ч.ч. 1, 3 ст. 9, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 3 400,00 грн, а саме, за невиконання рішення про примусове повернення до країни походження, прийняте у 2022 році.

Відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Згідно з ч. 2 ст. 203 КУпАП Перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В даній справі суд має перевірити обґрунтованість притягнення позивача до адміністративної відповідальності та наявність в діях/бездіяльності позивача складу адміністративного правопорушення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Палестини, який 11.12.2013 прибув в Україну за паспортом № НОМЕР_1 , виданим 03.06.2015 з терміном дії до 02.06.2020, вступи на навчання до Національної металургійної академії України, у зв`язку з чим був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 терміном дії до 30.08.2014. В подальшому був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_3 06.12.2016 терміном дії до 23.11.2017 та № ТР163898 терміном дії до 07.11.2018 у зв`язку зі шлюбом з громадянкою України. У подальшому для легалізації свого становища до уповноважених органів не звертався.

ОСОБА_1 у 2019, 2022 році притягався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП з одночасним прийняттям рішень про примусове повернення в країну походження.

Правомірність останнього рішення про примусове повернення до країни походження ПР МДН 004163 від 04.10.2022 було підтверджено судовим рішенням у справі № 202/7905/22, яке набрало законної сили та не може піддаватися оцінці в цій справі.

Відтак, позивач мав виконати рішення Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області ПР МДН 004163 від 04.10.2022 та покинути Україну терміном не пізніше 02 листопада 2022 року, що не було здійснено.

З урахуванням встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає правомірною постанову ПН МДН № 005904 від 18.01.2024 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення відповідно до ч. 2 ст. 203 КУпАП.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного рішення міграційного органу від 18.01.2024 про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства, суд апеляційної інстанції встановив, що останнє ґрунтується на тому, що ОСОБА_2 порушив правила перебування іноземців на території України, а саме: проживав з 02.11.2022 по 18.01.2024 у м. Дніпро без належних документів.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду та виїзду з України визначені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

За приписами означеного Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не подав вчасно документи для обміну або продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні та у зв`язку із його нелегальним становищем, а саме проживанням в Україні без документів, які дають право на проживання (ураховуючи, що термін посвідки на тимчасове проживання сплинув).

Суд також зауважив, що доводи позивача та його представника стосовно неможливості повернення в країну походження характеризують загальну обстановку в Палестині, та не свідчать про утиски саме позивача та/або членів його сім`ї. Такі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення про примусове видворення до країни походження або третьої країни, адже взагалі не стосуються питання правомірності оскарженого рішення.

Судом враховано той факт, що позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України, займається в Україні підприємницькою діяльністю легально, адже зареєстрований як фізична особа-підприємець, добросовісно виконує податковий обов`язок. Разом з тим ці обставини також жодним чином не стосуються предмету доказування в цій справі, позаяк є доведеним та власне не спростовується позивачем факт порушення саме позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства внаслідок недбалого ставлення до питання продовження терміну тимчасового перебування в Україні.

Натомість суд апеляційної інстанції вважає, що такі висновки не в повній мірі відповідають обставинам справи, адже згідно з поясненнями позивача, які не спростовуються відповідачем, у січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Більш того, відповідач у відзиві на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що у позивача було вилучено довідку про звернення за захистом в Україні № 003257 строком дії до 11.02.2022.

Ці пояснення спростовують твердження відповідача та висновок суду першої інстанції, що позивач з 2019 року не вчиняв дії, направлені на легалізацію свого становища в Україні.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав невірну оцінку доводам позивача, що в Україні він має стійкі соціальні зв`язки. Позивач перебуває в офіційному шлюбі з громадянкою Україні, зареєстрований як фізична-особа підприємець, сплачує податки та внески до бюджету держави.

Суд апеляційної інстанції повторно акцентує, що за приписами статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 за № 806/21119, затверджено Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Відповідно до пункту 5 розділу I вказаної Інструкції підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:

дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази асоціальної поведінки позивача або дій, які суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, переховування від міграційного органу.

Також відповідачем не доведене, що видворення позивача необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Також суд враховує геополітичну ситуацію в Україні та обмежену роботу уповноважених органів в умовах воєнного стану, що унеможливлює вирішення питання щодо легалізації перебування на території України.

Залишилось поза увагою суду першої інстанції, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб» зупинено строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні. Постановлено поновити зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України.

У постанові від 27 лютого 2025 року у справі № 589/2960/23 Верховний Суд зауважив, що в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються. Під час перевірки рішення ДМС про примусове повернення до країни походження або третьої країни суди, керуючись вимогами статті 2 КАС України, повинні враховувати справедливий баланс інтересів держави і заявника, наявність тривалих сімейних зв`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, а також наявність чи відсутність антисоціальної поведінки, правопорушень та кримінально-караних діянь, які загрожують суспільству.

У постановах від 31 січня 2024 року у справі № 204/10229/22 та від 01 лютого 2024 року у справі № 344/9604/23 Верховний Суд зазначив, що у разі застосування до особи процедури примусового повернення, видворення тощо, державні органи (ДМС) зобов`язані перевірити чи не порушуватимуть такі процедури універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися ex nunc, тобто станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника.

І лише з`ясувавши наявність визначених статтею 26 Закону № 3773-VI підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну, а також в контексті спірних правовідносин особистих обставин заявника, можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI, та його інтересами і правами, зокрема правом на повагу до приватного і сімейного життя подружжя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В контексті спірних правовідносин, враховуючи вищенаведені обставини та норми чинного законодавства, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не дотримано принцип пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення. Відповідач допустив формальне застосування положень Закону № 3773-VI, не довівши, що перебування позивача на території України без підтвердження відповідного права уповноваженими органами, до того ж діяльність яких у відповідному напрямку в умовах воєнного стану обмежена, призводить до порушення прав та інтересів громадян України. Також відповідач не довів, що прийняття рішення про примусове повернення позивача в країну походження або третю країну, з урахуванням всіх обставин справи, загальної геополітичної ситуації в світі та безпосередньо в Україні та пояснень позивача, є необхідним у демократичному суспільстві.

Відтак, оскаржуване рішення не може вважатися обґрунтованим та пропорційним, що є підставою для його скасування.

Рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 243, 317, 322, Кодексу адміністративного судочинства України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2025 року в адміністративній справі № 932/723/24 скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства від 18.01.2024.

Позов ОСОБА_1 в цій частині задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 18.01.2024 про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства ОСОБА_1 , затвердженого т.в.о. начальника Шевченківського відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з 20 червня 2025 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів у випадках, передбачених статтею 328 КАС України.

Повна постанова складена 20 червня 2025 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров

суддя Т.І. Ясенова