Справа № 380/10730/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/10730/24 пров. № А/857/25390/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Іщук Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року (суддя Сподарик Н.І., час ухвалення не вказаний, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного рішення не зазначено),

в адміністративній справі №380/10730/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області,

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ у Львівській області, в якому просила: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у проведенні розрахунку підвищення пенсії та невиплати їй підвищення пенсії у розмірі, передбаченому п.г ст.77 Закону України Про пенсійне забезпечення із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком та у проведенні перерахунку стажу роботи у відповідності до ст. 58 Закону України Про пенсійне забезпечення; 2) зобов`язати відповідача здійснити позивачу, перерахунок підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п. г ст. 77 Закону України Про пенсійне забезпечення, починаючи з 05.05.2018 та перерахунок стажу роботи згідно ст.58 Закону України Про пенсійне забезпечення зі змінами, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітованій, починаючи з 05.05.2018.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечення проти її задоволення. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.09.2024 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті підвищення до пенсії ОСОБА_1 за пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у розмірі 25 % від мінімальної пенсії за віком як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25% від мінімальної пенсії за віком, згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як члену сім`ї репресованої особи, починаючи з 29.03.2024. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є необґрунтованим та незаконним, що підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд відмовив позивачці у праві на перерахунок стажу роботи згідно ст.58 ЗУ Про пенсійне забезпечення, не надавши цьому жодного обґрунтування в мотивувальній частині рішення. Вважає апелянт, що суд неправомірно відніс позивачку до вже не існуючої пільгової категорії члена сім`ї репресованого, що є наслідком суперечливих висновків суду. Скаржниця не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачка звернулася до відповідача із заявою про перерахунок пенсії 29.03.2024, а тому саме з 29.03.2024 у неї виникло право на перерахунок та виплату пенсії з урахуванням підвищення. Вважає, що пенсійна справа позивача містила всі документи, необхідні для перерахунку пенсії відповідно до змін в п. «г» ст.77, а отже мала бути здійснена без додаткового звернення особи (ст.44 ЗУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування) чи подання інших документів. Також зазначає апелянт, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач звернулася з вимогою про визнання протиправною відмови та зобов`язання відповідача здійснити підвищення пенсії на 50% мінімальної пенсії. Проте, між сторонами не має суперечки щодо підвищення пенсії на 25% мінімальної пенсії, пенсійний орган вже визнав право позивача на таке підвищення.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду та винести нове рішення, яким зобов`язати відповідача здійснити позивачу перерахунок підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» , починаючи з 05.05.2018 року, та перерахунок стажу роботи згідно ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітованій, починаючи з 05.05.2018 року.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, зазначаючи, що дії Головного управління є правомірними, ґрунтуються на Конституції та законах України, а позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, необґрунтованими та не відповідають нормам чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає до часткового задоволення.

Суд встановив такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та одержує пенсію за віком.

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , прізвище ОСОБА_2 після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_3 (а.с.7).

Львівською обласною радою видано посвідчення №17/34-Р від 14.02.2012, відповідно до якого позивач має право на пільги, передбачені рішенням Львівської обласної ради та Законом України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років (а.с.6).

Яворівською міською радою видано посвідчення серії НОМЕР_2 від 17.02.2023, відповідно до якого позивач має право на пільги, встановлені Законом України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років (а.с.6).

Відповідно до довідки Управління Внутрішніх справ МВС УРСР від 21.11.1991 №-4/5-13097-Р, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , виселені 10.01.1951 із села Завадова Немирівського /нині Яворівського/ району Львівської області по постанові особливої наради МДБ СРСР від 27.01.1951 /протокол №-4/ визначені на спецпоселення. Звільнені: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 28.06.1958; ОСОБА_6 17.03.1957, на підставі ст.3 Закону УРСР від 17.04.1991 Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні реабілітовані з поверненням конфіскованого майна або його вартості (а.с.5).

Позивач 29.03.2024 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України Львівської області із заявою, в якій просила здійснити перерахунок пенсії як репресованій та реабілітованій згідно з наданими документами та виплатити недоотримані кошти.

Листом від 15.04.2024 №10558-10419/П-52/8-1300/24 відповідачем відмовлено у проведенні перерахунку пенсії позивача з підстав того, що постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654 Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян з 1 вересня 2008 встановлено підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, членам сімей, яких було примусово переселено в розмірі 43,52 грн., яке ОСОБА_1 виплачувалось і виплачується по час звернення (а.с.9).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася до адміністративного суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Так, відповідно до статті 122 частин 1, 2 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Згідно ч.1 ст.123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Отже, у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин та обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

При цьому, суд першої інстанції зобов`язаний з`ясувати в кожному випадку чи адміністративний позов подано у строк, установлений законом, а якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Із змісту адміністративного позову та матеріалів справи видно, що позивач звернулася в суд із цим адміністративним позовом 10 травня 2024 року та оспорює право на підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п.г ст.77 Закону України Про пенсійне забезпечення, починаючи з 05.05.2018 та перерахунок стажу роботи згідно ст. 58 Закону України Про пенсійне забезпечення зі змінами, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітованій, починаючи з 05.05.2018.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху з підстави встановленого пропуску строку звернення до адміністративного суду і запропоновано подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням причин пропуску такого строку та наданням відповідних доказів.

Однак, у визначений судом строк позивач не подала суду першої інстанції заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням причин пропуску такого строку та наданням відповідних доказів.

Ухвалою суду першої інстанції від 26 червня 2024 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі. В цій ухвалі суду вказано, що питання щодо пропуску строку звернення до суду буде розглянуто під час розгляду справи по суті. Позивачу запропоновано надати клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Однак, матеріалами справи і змістом судового рішення підтверджується, що позивач так і не подала до суду першої інстанції заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням причин пропуску такого строку та наданням відповідних доказів. При цьому, судом першої інстанції так і не було вирішено питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду і застосування наслідків пропуску такого строку.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

На переконання колегії суддів, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись. Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі №809/1087/17 та від 22.11.2018 у справі №815/91/18.

Оскільки початок шестимісячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права, при визначенні початку цього строку суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Колегія суддів враховує, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України:

"…для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Відтак, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що отримання позивачем листа відповідача у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 5 років після отримання пенсії за серпень 2014 року.".

Такий же правовий висновок підтримано Верховним Судом при розгляді справи №380/14933/22, що викладений у постанові від 12 квітня 2023 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом 10.05.2024, заявивши позовні вимоги про визнання протиправними дій та зобов`язання відповідача вчинити дії щодо перерахунку підвищення пенсії і стажу роботи, починаючи з 05.05.2018.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач повинна була дізнатись про порушення свого права щодо невиплати спірного підвищення пенсії згідно п.г ст.77 Закону України Про пенсійне забезпечення та щодо непроведення перерахунку стажу роботи у відповідності до ст.58 Закону України Про пенсійне забезпечення, у даному випадку з травня 2018 року.

При цьому, як вже було зазначено вище, позивач звернулася до суду 10.05.2024 з порушенням 6-ти місячного строку звернення до суду, визначеного частиною 2 статті 122 КАС України.

За загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики та інше. Не реалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.

Позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.

Отже, у розглядуваній ситуації, із травня 2018 року розпочався для позивача 6-ти місячний строк звернення до адміністративного суду з відповідними вимогами щодо відновлення порушеного права на підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій та у проведенні перерахунку стажу роботи.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський Суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовом позивачем не зазначено та в ході судового розгляду справи таких не встановлено, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 123 КАС України та залишення адміністративного позову в частині позовних вимог за період з 05.05.2018 по 09.11.2023 - без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно п.8 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частинами 3 і 4 статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За таких обставин, оцінивши зібрані докази у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій, необхідно залишити без розгляду в частині позовних вимог за період з 05.05.2018 по 09.11.2023.

Відносно позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій, які заявлені в межах 6-ти місячного строку, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року №962-XII (далі - Закон №962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Статтею 1 Закону №962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) встановлено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Відповідно до статті 1-2 Закону №962-XII (в редакції Закону від 13.03.2018 №2325-VIII), реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 1-1 Закону №962-XII визначені наступні терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Відповідно до статті 1-3 Закону №962-XII, потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року N 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд суттєвих змін до Закону №962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву закону «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», преамбулу та ст. 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ.

Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вищевказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.

Відповідно до статті 6 Закону №962-XII, реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII), призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом №1788-ХІІ. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Водночас, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови №654 установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 гривні.

Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-ХІІ, який має вищу юридичну силу, а не підпункту 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16.07.2008, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Судом встановлено і матеріалами розглядуваної справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962-XII.

Так, Львівською обласною радою видано посвідчення №17/34-Р від 14.02.2012, відповідно до якого позивач має право на пільги, передбачені рішенням Львівської обласної ради та Законом України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років.

Яворівською міською радою видано посвідчення серії НОМЕР_2 від 17.02.2023, відповідно до якого позивач має право на пільги, встановлені Законом України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років.

Відповідно до довідки Управління Внутрішніх справ МВС УРСР від 21.11.1991 №-4/5-13097-Р, позивачка ОСОБА_9 , разом з іншими членами сім`ї, була виселена 10.01.1951 із села Завадова Немирівського /нині Яворівського/ району Львівської області по постанові особливої наради МДБ СРСР від 27.01.1951 /протокол №-4/ визначені на спецпоселення. Звільнені: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 28.06.1958; ОСОБА_6 17.03.1957, на підставі ст. 3 Закону УРСР від 17.04.1991 Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні реабілітовані з поверненням конфіскованого майна або його вартості.

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту «г» частини 1 статті 77 Закону №1788-XII.

При цьому суд зауважує, що позивачку було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи.

Водночас, колегія суддів вважає, що висновки Верховного Суду, які відображені у постанові від 13.05.2024 у справі №500/5507/23 та у постанові від 31.05.2024 у справі №500/3332/23 про належність позивачів до членів (дітей) сімей, яких було примусово переселено, а не до репресованих і реабілітованих осіб, не являються релевантними до розглядуваної справи за позовом ОСОБА_1 , оскільки у вказаний вище справах №500/5507/23 і №500/3332/23 позивачі не були примусово переселеними і народились уже на засланні, тобто народились під час перебування їхніх батьків на спецпоселенні.

У розглядуваній же справі позивачка ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в Україні (село Завадів Яворівського району Львівської області) і звідти разом з іншими членами сім`ї була виселена 10.01.1951 на спецпоселення. Звільнена 28.06.1958 і на підставі ст.3 Закону УРСР від 17.04.1991 Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні реабілітована.

За вказаних обставин колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону №1788-XII із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, як репресована особа, яку в подальшому було реабілітовано.

Відносно позовних вимог в частині зарахування часу перебування позивача, яка перебувала на спецпоселенні і згодом реабілітована в потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону №962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Згідно із ч.1 ст.6 Закону №962-XII, в редакції з 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Також статтею 58 Закону №1788-XII в редакції з 05.05.2018 передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачка в період з 10.01.1951 по 28.06.1958 перебувала на спецпоселенні в Іркутській області на підставі рішення позасудових органів в адміністративному порядку.

Вказані вище нормативні акти не диференціюють осіб, які перебували в засланні, в залежності від їх віку та того чи вони працювали чи ні.

Передбачена ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» пільга є не спеціальним способом обрахування вже набутого особою трудового стажу (як це відбувається при призначенні пенсії на пільгових умовах), а сатисфакцією, яка згідно з метою Закону, зазначеній у ст.1, визнана державою справедливою за завдану таким особам внаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 шкоду.

На підставі встановленого, період перебування позивача на спецпоселенні з 10.01.1951 по 28.06.1958 підлягає зарахуванню до стажу її роботи у потрійному розмірі.

Відтак відповідач протиправно відмовив позивачу у проведенні відповідного перерахунку стажу її роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання).

Таким чином, доводи апелянта (позивача) у відповідній частині являються обґрунтованими і підлягають до задоволення.

З врахуванням наведеного, у справі, яка розглядається, апеляційний суд, встановивши право позивача на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону № 1788-XII із розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, та право позивача на зарахування до стажу її роботи у потрійному розмірі періоду перебування на спецпоселенні з 10.01.1951 по 28.06.1958, вважає, що належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача буде прийняття рішення про зобов`язання відповідача здійснити позивачу відповідний перерахунок підвищення пенсії та перерахунок стажу роботи, за період в межах 6-ти місячного строку звернення до суду, починаючи з 10.11.2024 року.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Оскільки у суду відсутні докази про понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року в адміністративній справі №380/10730/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії скасувати та ухвалити нову постанову.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в частині вимог про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, за період з 05.05.2018 року по 09.11.2023 року залишити без розгляду.

Решта позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо нездійснення нарахування і виплати ОСОБА_1 підвищення пенсії у розмірі, передбаченому п.г ст.77 Закону України Про пенсійне забезпечення із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 10.11.2023 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії у розмірі передбаченому п.г ст.77 Закону України Про пенсійне забезпечення із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, починаючи з 10.11.2023 року, з урахуванням виплачених сум.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні з 10.11.2023 року перерахунку стажу роботи ОСОБА_1 відповідно до ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із зарахуванням до стажу у потрійному розмірі часу відбування у засланні з 10.01.1951 по 28.06.1958.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 10.11.2023 року перерахунок стажу роботи ОСОБА_1 відповідно до ст.58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із зарахуванням до стажу у потрійному розмірі часу відбування у засланні з 10.01.1951 по 28.06.1958.

У задоволенні решта позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Л. П. Іщук