Справа № 580/2280/25
Суддя: Валентина ОРЛЕНКО
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року справа № 580/2280/25
м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді Орленко В.І., розглянув у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 580/2280/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

03.03.2025 позивач звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 868 153,44 грн.

10.03.2025 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначається, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.20219 №151-РС позивача виключено зі списків особового складу відділу та усіх видів забезпечення, проте фактичний розрахунок щодо виплати грошового забезпечення на виконання рішення Черкаського окружного адміністативного сулу від 26.07.2024 у справі №580/10889/21 здійснений 14.02.2024, тому (на думку позивача) остаточний розрахунок відповідачем здійснений 14.02.2024. З покликанням на ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення з військової служби, що виразилась у несвоєчасній виплаті грошового забезпечення.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, де зазначив, що під час нарахування та виплати позивачу належних під час звільнення сум був відсутній спір щодо розміру чи складових, позаяк щодо нарахування та виплати грошової компенсаціїї за не використані дні додаткової соціальної відпустки, як учасниу бойових дій, грошової компенсації вартості за не отримане речове майно та індексації грошового забезпечення позивач звернувся через два роки чотири місяці після виключення його із списків особового складу військової частини, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України. У задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, що безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

У справі №580/10889/21 (ЄДРСР 120632720) між цими ж сторонами зокрема зазначається: ОСОБА_1 зарахований до складу ВЧ НОМЕР_2 з 20.12.2016 згідно наказу від 20.12.2016 № 9 та виключений зі списків особового складу частини та з всіх видів забезпечення, в тому числі з грошового забезпечення 02.09.2019 згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 02.09.2019 № 390.

22.09.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2019 роки, індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби за період з 2016 по 2019 роки та грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період служби з 2016 по 2019 роки.

Суд встановив, що згідно з рішенням Черкаського окружного адміністративного суду 580/10889/21 (набрало законної сили 16.09.2024), зокрема: зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки з розрахунку грошового забезпечення станом на день звільнення; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 20.12.2016 по 31.10.2018 включно; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно.

Згідно виписки з рахунку позивача відповідачем 14.02.2025 виплачене грошове забезпечення у сумі 79057,80 грн, що сторонами не заперечується.

Вважаючи, що має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення у сумі 868153,44 грн відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач звернувся з позовом до суду за захистом майнового інтересу.

Розглянувши подані документи і матеріали, перевіривши аргументи щодо обставин справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, враховуючи судову практику, суд дійшов висновку, що позов не належить до задоволення з огляду на таке.

Правовідносини щодо грошового забезпечення військовослужбовців регулюються: Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011), постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» від 07.11.2007 № 1294, постановою Кабінету Міністрів України про Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій від 22.09.2010 № 889, проте не регулюють питання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою виплат роботодавцем сум під час звільнення.

Відповідно до ч. 1 статті 9 Закону №2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч. 2 статті 9 Закону №2011).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159). Дія Порядку №159 поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року (пункт 1-3 Порядку № 159).

Відповідно до ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно із ч. 1 статті 116 КЗпП України під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявного спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішений на користь працівника.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) під час розгляду та вирішення конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, де визначені основні трудові права працівників.

Спеціальним законодавством, що регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, що складаються під час звільнення військовослужбовців. Аналогічний висновок застосування норм КЗпП України під час вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення військовослужбовців сформульований Верховним Судом у справі № 823/1023/16, у справі № 807/3664/14, у справі № 826/15235/16.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 821/1083/17 висновує: умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. Під час дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо); аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно; оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає унаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи щодо захисту права працівника на своєчасне одержання плати за виконану роботу.

Із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина перша цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишніми працівниками, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних працівникові сум, то коли спір вирішений на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене відшкодування в частині першій статті 117 КЗпП України.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає унаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (висновки Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17). Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України під час вибору і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінюючи доводи та докази сторін, враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, суд зазначає таке.

Оскільки обставини проходження служби позивачем встановлені у рішенні Черкаського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 у справі №580/10889/21 (набрало законної сили 16.09.2024), тому не належать доказуванню в силу ч.4 ст.78 КАС України. Суд у справі №580/10889/21 встановив: 22.09.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2019 роки, індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби за період з 2016 по 2019 роки та грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період служби з 2016 по 2019 роки. Не отримавши відповіді на подану заяву та вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, індексації грошового забезпечення та грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, позивач звернувся за захистом своїх прав, свобод та інтересів до суду.

Здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу під час виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення, суми не були спірними на час звільнення (з 02.09.2019) та більше 2 (двох) років (02.09.20219 по 21.09.2021) позивач не здійснював дій, спрямованих на нарахування та виплату грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016-2019 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 02.09.2019, індексацію грошового забезпечення під час проходження військової служби за період з 07.12.2016 по 31.08.2019, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, позаяк звернувся до відповідача із відповідною заявою лише - 22.09.2021 (справа №580/10889/21), а до суду 15.12.2021.

Верховний Суд (постанова від 04.12.2019 у справі №825/742/16 ЄДРСР 86239374) зазначає: п.31 незгода працівника з розміром належних до виплати під час звільнення сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум під час звільнення. Спір щодо невиплаченої індексації виник більш ніж через півтора роки після звільнення позивача (п.34). Оскільки під час нарахування і виплати позивачу належних під час звільнення сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні (п.35). Подібний висновок щодо застосування норм права сформульований Верховним Судом 28.11.2022 у справі №380/693/20, що належить застосуванню до спірних правовідносин.

З 03.09.2019 (наступний день після виключення зі списків) до 21.09.2021 позивач не звертався до відповідача із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, лише 22.09.2021 звернувся до військової частини із заявою про нарахування та виплату грошового забезпеченння, а до суду з позовом - 15.12.2021, що на виконання рішення суду від 26.07.2024 у справі №580/10889/21 відповідачем 14.02.2024 нараховане та виплачене позивачеві грошове забезпечення у сумі 79057,80 грн з урахуванням податків, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача і сторонами не заперечується.

З огляду на встановлені обставини, оцінені докази і доводи, з урахуванням висновків Верховного Суду у справі №380/693/20 ЄДРСР 107571324 (п. 32, п.39) щодо застосування ст.117 КЗпП України, суд дійшов висновку, що під час нарахування і виплати позивачу належних коштів під час звільнення був відсутній спір щодо сум як передумови для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України, тому у задоволенні позовних вимог належить відмовити як необгрунтованим. З огляду на встановлені обставини справи та оцінені докази, беручи до уваги відсутність підстав для задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення, з огляду на дату звернення позивача із заявою від 22.09.2021 до відповідача (активні прояви) щодо незгоди з розміром належних до виплати під час звільнення сум не звернувся невідкладно (не в стислі строки), тому суд дійшов висновку про необгрунтованість вимог позивача та наявні підстави для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає про таке. Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 2, 5-16, 19, 73-78, 90, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Шостого апеляційного адміністративного суду у зв`язку із початком функціонування модулів ЄСІТС з урахуванням підпунктів 15.1, 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до рішення ВРП від 17.08.2021 №1845/О/15-21.

Копію рішення направити сторонам справи.

Рішення суду складене 19.06.2025.

Суддя Валентина ОРЛЕНКО