Справа № 320/16650/25
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 червня 2025 року

м. Київ

справа №320/16650/25

адміністративне провадження № К/990/23190/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Жука А.В.,

суддів: Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2025 року

у справі №320/16650/25

за заявою ОСОБА_1

про забезпечення позову до подання позовної заяви,

В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , заявника, скаржник) із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій просив суд:

- зупинити дію індивідуального акту Міністерства оборони України, за яким було внесено оскаржувану інформацію до належних Міністерству оборони України реєстрів та здійснено подання до МВС України про розшук ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Міністерство оборони України прибрати інформацію про порушення ОСОБА_1 правил військового обліку та оголошення його у розшук із всіх джерел і баз, що йому належать, знаходяться у розпорядженні (зокрема, але не виключно: "ІНФОРМАЦІЯ_1", "ІНФОРМАЦІЯ_2", тощо).

Обґрунтовуючи вказану заяву, позивач зазначив, що співробітниками Міністерства оборони України безпідставно було внесено до його електронного військово-облікового документу інформацію про порушення позивачем правил військового обліку та оголошено його у розшук, що створює для ОСОБА_1 незручності, оскільки наявність вказаних відомостей є підставою для його адміністративного затримання.

Позивач зауважив, що він належить до категорії осіб, обмежено-придатних до військової служби, і в силу вимог Закону України "Про внесення змін до пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист" від 12 лютого 2025 року №4235-ІХ він має право за власною ініціативою пройти військово-лікарську комісію до 05 червня 2025 року, що також, на думку позивача, свідчить про незаконність дій з боку Міністерства оборони України.

Позивач зазначив, що незаконними діями Міністерством оборони України створено для позивача труднощі для пересування містом та країною, що впливає на рівень заробітку позивача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати спірне рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розстрочення сплати судового збору, апеляційна скарга залишена без руху у зв`язку з несплатою судового збору за її подання.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви повернуто особі, яка її подала.

Не погоджуючись із цим судовим рішенням, скаржник звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття касаційного провадження, колегія суддів виходить із такого.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову та заміни заходу забезпечення позову, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно із частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, скаржник вказує на те, що на виконання вимог Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2025 року надіслав клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги, в якому на підтвердження права на пільгу за пунктами 1 частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" надано довідку ОК-7, а також вказано на пункт 3 частини 1 статті 8 Закону, оскільки предмет спору стосується захисту соціальних прав. Оскаржуваною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду заявнику в зазначеному клопотанні незаконно відмовлено. На підтвердження правомірності свого клопотання про розстрочення судових витрат додає ще довідку від ДПІ.

Надаючи оцінку вищевказаним доводам скаржника, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху та відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розстрочення сплати судового збору, суд апеляційної інстанції вказав, що апелянтом до апеляційної скарги не додано документа про сплату судового збору. В той же час, апелянтом заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору з посиланням на пункти 1, 3 частини 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір». Так, оцінюючи вищевказане твердження апелянта, суд апеляційної інстанції наголосив, що в межах спірних правовідносин апелянтом не наведено конкретних підстав та не надано доказів, які б свідчили про можливість розстрочення сплати судового збору. Крім того, як встановлено судом та не спростовано скаржником, доказів наявності у позивача пільг по сплаті судового збору, встановлених статті 5 Закону України «Про судовий збір» до суду апеляційної інстанції не надано.

На виконання ухвали суду скаржником надіслано клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги, в якому зазначено, що на підтвердження права на пільгу за пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" надано довідку ОК-7. Також вказано на пункт 3 частини 1 статті 8 Закону, оскільки предмет спору стосується захисту соціальних прав.

Вирішуючи клопотання скаржника, суд апеляційної інстанції вказав, що звільнення від сплати судового збору, його відстрочення чи розстрочення, як зазначив Верховний Суд в ухвалі від 09 вересня 2019 (справа №215/5482/17), є дискреційним правом, а не обов`язком суду, можливість якого пов`язується з майновим станом особи.

Крім того, апеляційний суд наголосив, відомості з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не виключають можливості отримання скаржником інших доходів, зокрема, від Управління праці та соціального захисту населення, Державного центру зайнятості, відомостей від яких подано не було. Також, суд апеляційної інстанції зазначив, що факт відсутності офіційних доходів не є безперечним підтвердженням наявності підстав для звільнення від сплати судового збору, оскільки скаржник може отримувати дохід із інших джерел, окрім заробітної плати, бути працевлаштованим станом на дату подання клопотання про звільнення від сплати судового збору, отримувати виплати із центру зайнятості, тощо. Як вказав суд апеляційної інстанції, інших підстав для звільнення/відстрочення/розстрочення сплати судового збору апелянтом не наведено. З огляду на вищевказане, Шостий апеляційний адміністративний суд виснував, що у задоволенні клопотання апелянта належить відмовити.

В касаційній скарзі не заперечуються встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Суд касаційної інстанції вважає правильним вказаний висновок суду апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є:

а) військовослужбовці;

б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;

в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда;

г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

На підставі положень частини 2 цієї ж статті визначено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Законодавством чітко регламентовано право суду на звільнення сторони від сплати судового збору, зменшення його розміру, розстрочення або відстрочення його сплати, а єдиною підставою для відстрочення, розстрочення або звільнення сторони від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони.

Майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити. Отже, визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони.

Звільнення від сплати судового збору, зменшення суми судового збору, його відстрочення чи розстрочення, як зазначив Верховний Суд в ухвалі від 09 вересня 2019 (справа №215/5482/17), є дискреційним правом, а не обов`язком суду, можливість якого пов`язується з майновим станом особи.

Для звільнення від сплати судового збору або зменшення суми судового збору заявник апеляційної скарги має довести існування фінансових труднощів та такого майнового стану, що надає підстави вважати за можливе звільнити таку особу від сплати судового збору.

У постановах від 20 лютого 2020 року у справі №420/1582/19, від 17 вересня 2020 року у справі № 460/3138/19 та інш. Верховний Суд констатував, що визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Доказами рівня майнового стану можуть бути документи, які підтверджують скрутний майновий стан особи, що, відповідно, унеможливлює сплату нею судових витрат. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини можуть бути підставою для відстрочення сплати судового збору.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд звертає увагу, що Законом № 3674-VI чітко визначено, як одну з умов для звільнення від сплати судового збору, розстрочення/відстрочення сплати судового збооу, обов`язок доведення заявником обставин, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Суд враховує, що Законом № 3674-VI не містить вичерпного й чіткого визначеного переліку документів, які можливо вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку. Суд установлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2005 року у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland»), заява № 71731/01; пункти 63- 64 рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2005 року у справі «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland»), заява № 73547/01).

Так, відомості з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не виключають можливості отримання скаржником інших доходів, зокрема, від Управління праці та соціального захисту населення, Державного центру зайнятості.

З наданих скаржником до суду апеляційної інстанції доказів, в сукупності, не можливо встановити, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача за попередній календарний рік.

З огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 8 Закону №3674-VI, належними доказами скрутного матеріального становища, які повністю відображатимуть розмір річного доходу позивача, слід вважати відомості органу Пенсійного фонду України про розмір виплаченої пенсії за попередній календарний рік в сукупності із відомостями Державної податкової служби України про розмір виплачених доходів за попередній календарний рік.

Так, до касаційної скарги заявником надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків від 13 травня 2025, із яких вбачалось, що з першого по четвертий квартал 2024 року позивачем доходу не отримано.

Таким чином, позивач не обмежений був у поданні до суду апеляційної інстанції відомостей про майновий стан, на зразок тих, що було подано до суду касаційної інстанції. (Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків).

Жодних доводів стосовно неможливості надати такі докази до суду апеляційної інстанції, касаційна скарга не містить.

Статтею 44 КАС України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 6-7 ч. 5 цієї статті).

Наведеною правовою нормою КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку апеляційного оскарження, а також належного оформлення апеляційної скарги і документів, що підтверджують повноваження представників.

Для цього апелянт як особа, зацікавлена у поданні апеляційної скарги, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Щодо посилання заявника, що спір у цій справі стосується захисту його соціальних прав, то необхідно зазначити, що позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій просив суд:

- зупинити дію індивідуального акту Міністерства оборони України, за яким було внесено оскаржувану інформацію до належних Міністерству оборони України реєстрів та здійснено подання до МВС України про розшук ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Міністерство оборони України прибрати інформацію про порушення ОСОБА_1 правил військового обліку та оголошення його у розшук із всіх джерел і баз, що йому належать, знаходяться у розпорядженні (зокрема, але не виключно: "ІНФОРМАЦІЯ_1", "ІНФОРМАЦІЯ_2", тощо).

Так, до захисту соціальних права належить, зокрема, спори, що стосуються реалізації права на пенсію, соціальну допомогу, охорону здоров`я, право на працю та оплату праці, а також інших гарантій, передбачених соціальним законодавством.

У зв`язку із чим спір, який виник у цій справі не відноситься до категорії соціальних спорів.

Таким чином, у цьому випадку, відсутні підстави для розстрочення сплати судового збору за пунктом 3 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір".

Враховуючи відсутність підстав для розстрочення сплати судового збору, суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні вказаного клопотання.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд не встановив порушення норм процесуального права та/або безпідставного повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 за результатом розгляду клопотання про розстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

При цьому, Верховний Суд наголошує, що відмова у звільненні від сплати судового збору не позбавляє особу права повторного звернення із таким клопотанням із обов`язковим наданням необхідних доказів проте, таким правом позивач не скористався.

Згідно з частини 5 статті 298 КАС України, питання про повернення апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вирішує протягом п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Відповідно до частини 2 статті 298 КАС України, до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

У відповідності до приписів пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Отже, Верховний Суд констатує, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про наявність підстав для повернення апеляційної скарги, вірно застосував положення процесуального законодавства, правильне її застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норми процесуального права.

Враховуючи, що зміст оскаржуваної ухвали, свідчить про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права та не викликає сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання касаційної скарги необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом частини другої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 298 та частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення апеляційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2025 року у справі №320/16650/25.

2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

СуддіА.В. Жук Н.М. Мартинюк Ж.М. Мельник-Томенко