Справа № 320/41984/23
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Сорочка Є.О.,

Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Кивського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 15 вересня 2023 року №97 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 період навчання та роботи: з 01 вересня 1986 року по 01 липня 1989 року, з 07 грудня 1992 року по 01 березня 1994 року, з 01 березня 1994 року по 20 січня 1995 року, з 22 листопада 1996 року по 30 січня 2000 року, з 01 лютого 2007 року по 20 липня 2007 року, з 01 серпня 2007 року по 29 червня 2017 року та з 03 липня 2017 року по 31 січня 2023 року та призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ, починаючи з 08 вересня 2023 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що їй протиправно відмовлено у задоволенні заяви про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ з підстав відсутністі необхідного спеціального стажу роботи.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 15 вересня 2023 року №97 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08 вересня 2023 року про призначення пенсії за вислугу років, зарахувавши до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ період навчання: з 01 вересня 1986 року по 01 липня 1989 року та періоди роботи: з 07 грудня 1992 року по 01 березня 1994 року, з 01 березня 1994 року по 20 січня 1995 року, з 22 листопада 1996 року по 30 січня 2000 року, з 01 лютого 2007 року по 20 липня 2007 року, з 01 серпня 2007 року по 29 червня 2017 року та з 03 липня 2017 року по 31 січня 2023 року, з урахуванням висновків суду. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки стаж роботи на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 становить 6 років 2 місяці 17 днів, що є недостатнім для призначення пенсії позивачу за вислугу років, тому підстави для призначення пенсії за вислугу років - відсутні.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву та за результатами розгляду такої заяви прийнято рішення від 15 вересня 2023 року щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII.

Вказана відмова вмотивована тим, що спеціальний стаж роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років складає 6 років 2 місяці 17 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років. Права на призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 не має, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, оскільки до спеціального стажу не зараховано:

1) періоди роботи з 07 грудня 1992 року по 01 березня 1994 року, з 01 березня 1994 року по 20 січня 1995 року, з 22 листопада 1996 року по 30 січня 2000 року, оскільки посада медична сестра у військових частинах не належить до переліку закладів охорони здоров`я;

2) період навчання з 01 вересня 1986 року по 01 липня 1989 року без зазначення підстав неврахування такого періоду;

3) періоди роботи з 01 лютого 2007 року по 20 липня 2007 року, з 01 серпня 2007 року по 29 червня 2017 року, з 03 липня 2017 року по 10 жовтня 2017 року, оскільки посада медична сестра у ТОВ «Міжнародний центр телемедицини», ТОВ «Айлаз» не належить до переліку закладів охорони здоров`я.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки трудова книжка позивача містить всі записи про періоди її роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років, тому дії пенсійного фонду щодо не зарахування усього стажу до спеціального є протиправними.

Як наслідок, з метою належного захисту порушених прав слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08 вересня 2023 року про призначення пенсії за вислугу років, зарахувавши до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ період навчання: з 01 вересня 1986 року по 01 липня 1989 року та періоди роботи: з 07 грудня 1992 року по 01 березня 1994 року, з 01 березня 1994 року по 20 січня 1995 року, з 22 листопада 1996 року по 30 січня 2000 року, з 01 лютого 2007 року по 20 липня 2007 року, з 01 серпня 2007 року по 29 червня 2017 року та з 03 липня 2017 року по 31 січня 2023 року, з урахуванням висновків суду.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із положеннями статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Положеннями статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Аналогічні приписи закріплено і у статях 9, 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Статтею 52 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я відповідно до пункту «е» статті 55 цього Закону.

Згідно із пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції Закону до 01 квітня 2015 року) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02 березня 2015 року за № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (надалі за текстом - Закон №213-VІІІ) статтю 55 Закону № 1788-ХІІ викладено у новій редакції, у тому числі і пункт «е», за змістом якого право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 01 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 01 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 01 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 01 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 01 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 01 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 01 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VIII, набрав чинності 01 січня 2016 року) внесені зміни до статті 55 Закону № 1788-ХІІ, зокрема, у пункті «е» в абзаці першому слова незалежно від віку замінено словами та цифрами після досягнення 55 років і доповнено абзацами дванадцятим-двадцять п`ятим.

Таким чином, з прийняттям Закону № 213-VIII було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ, а Закон № 911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Однак, рішенням від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 Конституційний Суд України вирішив: визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення2 від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Тобто, застосуванню підлягає норма статті 55 Закону № 1788-XII у наступній редакції: «право на пенсію за вислугу років мають, зокрема: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку…».

Враховуючи, що позивач звернулася із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII 08 вересня 2023 року, тобто після прийняття рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року, у спірних правовідносинах мають бути застосовані положення пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII, якими передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до диплому серії НОМЕР_1 від 01 липня 1989 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 за дівочим прізвищем, свідоцтво про шлюб наявне в матеріалах адміністративного провадження) у період з 01 вересня 1986 року по 01 липня 1989 року навчалась у Вишневолоцькому медичному училищі за спеціальністю медична сестра, з присвоєнням кваліфікації - медична сестра.

Після закінчення навчання (01 липня 1989 року) ОСОБА_1 , в межах встановленого Законом України «Про професійну-технічну освіту» строку (3 місяці), 01 вересня 1989 року була прийнята за набутою спеціальністю на посаду.

Згідно з пунктом «д» частини третьої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про професійну-технічну освіту» час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Таким чином, законодавцем прямо визначено, що період навчання у професійно-технічному навчальному закладі може бути зараховано до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, лише за умови зарахування на роботу за набутою професією.

З огляду на вказане, позивач має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII, а саме медичної сестри терапевтичного відділення (означений період роботи зарахований Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Одеській області до спеціального стажу), тому період навчання з 01 вересня 1986 року по 01 липня 1989 року підлягає врахуванню до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII.

Щодо позовної вимоги про зарахування до спеціального стажу позивачці періодів роботи з 07 грудня 1992 року по 01 березня 1994 року, з 01 березня 1994 року по 20 січня 1995 року, з 22 листопада 1996 року по 30 січня 2000 року, з 01 лютого 2007 року по 20 липня 2007 року, з 01 серпня 2007 року по 29 червня 2017 року, з 03 липня 2017 року по 31 січня 2023 року на посаді медичної сестри, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до запису №8 позивач 07 грудня 1992 року (наказ 255 від 04 грудня 1992 року) прийнята на посаду медичної сестри шкірно-венерологічного відділення військової частини № НОМЕР_2 .

Згідно запису №10 від 01 березня 1994 року позивач прийнята 01 березня 1994 року (наказ 51/1) за переведенням на посаду медичної сестри шкірно-венерологічного відділення військової частини НОМЕР_3 .

Відповідно до запису №11 позивача звільнено з займаної посади 20 січня 1995 року (наказ 19 від 20 січня 1995 року).

У відповідності до запису №12 позивач 22 листопада 1996 року (наказ 324 від 21 листопада 1996 року) прийнята на посаду дільничної медичної сестри військової частини № НОМЕР_4 .

Згідно з записом №14 позивача звільнено з займаної посади 30 січня 2000 року (наказ 26 від 26 січня 2000 року).

Також, відповідно до записів трудової книжки позивач з 01 лютого 2007 року по 20 липня 2007 року (записи №№21,22) та з 01 серпня 2007 року по 29 червня 2017 року, з 03 липня 2017 року по 31 січня 2023 року (записи №№23-27) працювала на посаді медичної сестри у ТОВ «Міжнародний центр телемедицини» та ТОВ «Айлаз».

Слід зазначити, що вказана інформація кореспондується з даними, які відображнені в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка.

Зазначеним нормам відповідає п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У свою чергу, згідно розділу 2 «Охорона здоров`я» Переліку №909 право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працювали у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої і невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 № 2801-XII встановлено, що до середнього медичного персоналу відносяться особи, які отримали спеціальну освіту та відповідну кваліфікацію в середніх медичних навчальних закладах і допущені в установленому порядку до медичної діяльності.

При цьому, статтею 74 Закону № 2801-XII визначено, що медичною діяльністю можуть займатися особи, які мають відповідну спеціальну освіту.

Таким чином, до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком, зараховується, зокрема, робота у закладах та на посадах, визначених Переліком № 909.

У той же час, Закон №2801-ХІІ не містить поняття лікарняний заклад, а надає визначення закладу охорони здоров`я, що, у розумінні вказаного нормативно-правового акту, є загальним визначенням всіх закладів, які надають медичні послуги, наведених у Переліку № 909.

Отже, Закон №2801-ХІІ не ставить віднесення закладів до закладів охорони здоров`я у залежність від визначення форми їх власності, як і Перелік № 909, не ставить право на зарахування стажу, який дає право на пенсію за вислугою років, у залежність від форми власності закладу охорони здоров`я, визначеного цим вказаним Переліком.

Відповідно до Переліку №909 на призначення пенсії мають право лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад). До посад середнього медичного персоналу (молодших спеціалістів з медичною освітою) належать посади медичних працівників, робота на яких вимагає від фахівця спеціальної медичної освіти.

Перелік посад середнього медичного персоналу визначено наказом МОЗ України «Про затвердження Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю» від 25 грудня 1992 року №195 (далі - Перелік №195).

Відповідно до пункту 5 розділу ІІІ Переліку №195 медичні сестри всіх найменувань належать до посад середнього медичного персоналу та мають право на призначення пенсії за спеціальним стажем.

Отже, враховуючи, що трудова книжка позивача містить всі записи про періоди її роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років, дії пенсійного фонду щодо не зарахування усього стажу до спеціального є протиправними.

Як наслідок, наявні підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08 вересня 2023 року про призначення пенсії за вислугу років, зарахувавши до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ період навчання: з 01 вересня 1986 року по 01 липня 1989 року та періоди роботи: з 07 грудня 1992 року по 01 березня 1994 року, з 01 березня 1994 року по 20 січня 1995 року, з 22 листопада 1996 року по 30 січня 2000 року, з 01 лютого 2007 року по 20 липня 2007 року, з 01 серпня 2007 року по 29 червня 2017 року та з 03 липня 2017 року по 31 січня 2023 року, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку