Справа № 580/12385/24
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2025-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

1. визнати неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області у призначенні пенсії за віком;

2. скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області у призначенні пенсії за віком №03 від 17.10.2024;

3. зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області зарахувати до трудового стажу, що дає право на отримання пенсії за віком період навчання:

- в технічному училищі №10 м. Черкаси з 01.09.1984 по 17.07.1985 згідно диплому НОМЕР_1 від 17.07.1985;

- період роботи в колгоспі Дружба з 29.08.1986 по 16.11.1987 та з 02.07.1990 по 29.04.1993 згідно архівних довідок №296/03-01, №297,03-01 від 12.09.2024;

- період роботи з 06.07.1995 по 30.12.1997;

- період роботи з 19.02.1998 по 02.03.2000;

- період догляду за особою, яка досягла 80-річного віку з 23.02.2004 по 31.12.2006 та з 16.11.2007 по 24.01.2019;

4. зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області повторно розглянути заяву про призначення пенсії по віку відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з часу досягнення 60 річного віку, тобто з 13.10.2024.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №03 від 17.10.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період з 01.09.1984 по 17.07.1985, з 29.08.1986 по 16.11.1987, з 02.07.1990 по 29.04.1993, з 06.07.1995 по 30.12.1997, з 19.02.1998 по 02.03.2000, з 23.02.2004 по 31.12.2005 та з 16.11.2007 по 31.12.2009; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.10.2024 про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області звернулось до Шостого апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Головного управління Пенсійного Фонду України в Черкаській області із заявою від 09.10.2024 про призначення пенсії за віком.

Однак, рішенням від 17.10.2024 №03 Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відмовило у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу 31 рік.

Разом з цим, відповідачем зазначено, що страховий стаж становить 24 роки 05 місяців 21 день.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано:

- період навчання в технічному училищі №10 м. Черкаси з 01.09.1984 по 17.07.1985 згідно диплома диплому НОМЕР_1 від 17.07.1985, оскільки в дипломі зазначено по батькові « ОСОБА_2 » не відповідає по батькові « ОСОБА_3 » згідно паспортних даних;

- період роботи в колгоспі «Дружба» з 29.08.1986 по 16.11.1987 та з 02.07.1990 по 29.04.1993 згідно архівних довідок №296/03-01, №297/03-01 від 12.09.2024, оскільки в архівних довідках зазначено прізвище « ОСОБА_4 » не відповідає прізвищу « ОСОБА_5 » згідно паспортних даних та по батькові « ОСОБА_6 » не відповідає по батькові « ОСОБА_3 » згідно паспортних даних;

- період роботи з 06.07.1995 по 30.12.1997, оскільки запис про звільнення не засвідчений відбитком печатки підприємства;

- період роботи з 19.02.1998 по 02.03.2000, оскільки відсутній запис про звільнення (стаж обчислено згідно даних наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування);

- період догляду за особою, яка досягла 80-річного віку з 23.02.2004 по 31.12.2005 та з 16.11.2007 по 31.12.2009, оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що матеріали справи містять докази спростування доводів відповідача та не містять доказів щодо здійснення відповідачем перевірки достовірності відомостей про позивача. Як наслідок, відповідачем було протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоди з 01.09.1984 по 17.07.1985, з 29.08.1986 по 16.11.1987, з 02.07.1990 по 29.04.1993, з 06.07.1995 по 30.12.1997, з 19.02.1998 по 02.03.2000, з 23.02.2004 по 31.12.2006 та з 16.11.2007 по 24.01.2019.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області правомірно відмовлено у призначені позивачу пенсії через відсутність у нього необхідного стажу, який дає право на пенсію.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки апелянт у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом врегульовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до статті 7 Закону №1058-IV загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно із пунктом 1 частини першої та частиною четвертою статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Абзацом 2 частини 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Як свідчать матеріали справи, а саме, копія трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 містить записи:

- б/н) навчання в ТУ №10 №10 м. Черкаси з 01.09.1984 по 17.07.1985;

- 3-4) 29.081986 по 16.11.1987 член колгоспу «Дружба», нак. №10 від 29.08.1986, нак. 12 від 16.11.1987;

- 14-15) 02.07.1990 по 29.04.1993 член колгоспу «Дружба», нак. №8 від 02.07.1990, нак. 10 від 29.04.1993;

- 20-20/а) 06.07.1995 по 30.12.1997 М.П. «Інкопрімсервіс», нак. №87-о від 06.07.1995, нак. 111-ок від 30.12.1997;

- 22-23) 19.02.1998 по 02.03.2000 член кооперативу «Дружба», нак. №13/б від 19.02.1998, нак. 1 від 08.03.2000.

При цьому, вищевказані періоди не були зараховані до страхового стажу позивача при призначенні пенсії за віком з різних підстав, а тому колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

По-перше, як вірно встановлено судом першої інстанції, період навчання в технічному училищі №10 м. Черкаси з 01.09.1984 по 17.07.1985, зазначений у трудовій книжці НОМЕР_2 , узгоджується з дипломом НОМЕР_1 від 17.07.1985, який заповнений українською та російськими мовами і в написанні позивача по-батькові, записано ідентично « ОСОБА_2 ».

Отже, доводи апелянта щодо цього, колегія суддів до уваги не бере.

По-друге, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 24.05.2019 у справі №692/919/18 встановлено факт родинних відносин ОСОБА_7 (батько) та ОСОБА_1 .

У вищевказаному рішенні суд вказав, що згідно свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_7 помер, а згідно свідоцтва про народження позивача, його матір`ю є ОСОБА_8 , а батьком записаний ОСОБА_9 .

06.05.1981 було повторно видано свідоцтво про народження позивача, в якому зазначалося, що ОСОБА_10 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , які одружилися 30.11.1967, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Відповідно до виписки з господарських книг Бойківщинської сільської ради № 422 від 07.08.2018, головою господарства за адресою с. Бойківщина, вул. Чапаєва, 62 за 1964-1976 роки була ОСОБА_8 , чоловік ОСОБА_7 та син ОСОБА_1 , а тому суд вирішив встановити факт родинних відносин про те, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Драбів Драбівського району Черкаської області ОСОБА_7 був батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, колегія суддів звертає увагу апелянта на наведені вище обставини.

По-третє, щодо відсутності відтиску печатки на записі про звільнення з М.П. «Інкопрімсервіс» та відсутності запису про звільнення 02.03.2000 з кооперативу «Дружба», колегія суддів зазначає таке.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Таким чином, основним документом, який підтверджує наявний стаж роботи є трудова книжка, а інші документи приймаються до уваги виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Колегія суддів зауважує, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки, як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Згідно з п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція).

Згідно з пунктом 1.1. цієї Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.

Колегія суддів звертає увагу, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки, зокрема, у разі недотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а.

Як встановлено судом першої інстанції, КСП «Дружба», де пропрацював позивач до 02.03.2000, та згідно записів трудової книжки, членство в господарстві припинено у зв`язку з реорганізацією КСП «Дружба» у товариство з обмеженою відповідальністю «Дружба», як наслідок, 07.04.2000 останній прийнятий по переводу у новостворене товариство на посаду сантехніка-електрика, де пропрацював до 27.07.2001.

Відтак, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для неврахування вказаних періодів роботи до страхового стажу позивача, оскільки допущені помилки у трудовій книжці не можуть нівелювати стаж роботи.

Водночас, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача в частині періоду навчання та роботи містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому вищезазначені відповідачем недоліки не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні періодів роботи позивача до стажу роботи, що враховується у призначенні пенсії.

Щодо незарахування періоду догляду за особою, яка досягла 80-річного віку з 23.02.2004 по 31.12.2006 та з 16.11.2007 по 24.01.2019 року до страхового стажу, колегія суддів вказує на таке.

Відповідно до пп. є п. 1 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Відповідно до п. 14 (9) ч. 1 ст. 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», станом на час догляду, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема: один з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, які фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за інвалідом І групи або за престарілим, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу або компенсацію відповідно до законодавства.

Частиною 6 ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, передбачено, що за осіб, зазначених у пунктах 8, 11 - 14, 16 статті 11 цього Закону, страхові внески сплачуються в порядку і строки, визначені Кабінетом Міністрів України, за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів цільових фондів, з яких цим особам сплачуються відповідно грошове забезпечення, страхові виплати, допомога і компенсації.

Відповідно до п. 1 Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 29 квітня 2004 року №558, непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами), призначається щомісячна компенсаційна виплата (далі - компенсація).

При цьому, згідно довідок управління соціального захисту населення Золотоніської РДА Черкаської області від 10.09.2024 №674 та від 13.03.2019 №183 про отримання (неотримання) допомоги, ОСОБА_1 перебував на обліку управління з 23.02.2004 по 31.12.2005, а також 16.11.2007 по 24.01.2019, як особа, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю 1 групи або досягла 80-річного віку та призначена компенсаційна виплата ОСОБА_8 . Загальна сума доходу вказано прочерк.

Отже, позивач підтвердив факт надання соціальних послуг особі, яка досягла 80-річного віку, вказаними вище довідками.

Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №03 від 17.10.2024 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком.

Отже, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

При цьому, аргументи, які викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №127/3429/16- ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст.316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.