Справа № 260/3407/25
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 червня 2025 рокум. Ужгород№ 260/3407/25

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати рішення військової частини НОМЕР_1 , яке оформлено листом від 22.04.2025р. №2088/3874, про те, що за результатом розгляду рапорту про звільнення ОСОБА_1 , який зареєстрований 24.03.2025 р., позитивного рішення не прийнято, а сам рапорт залишено без реалізації; 2) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо залишення без розгляду рапорту про звільнення з військової служби ОСОБА_1 , який був зареєстрований 24.03.2025 р., та зобов`язати цю військову частину розглянути по суті вказаний рапорт і за наслідком його розгляду прийняти відповідне вмотивоване рішення по суті порушених в рапорті питань і з урахуванням висновків суду у справі за даним позовом.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що він є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . У зв`язку з встановленням його дружині 2 групи інвалідності та необхідності здійснення за нею постійного догляду він звернувся до командування військової частини з рапортом про звільнення з військової служби, який був залишений без реалізації. Таку бездіяльність відповідачів вважає протиправною, оскільки наявність підстав для його звільнення підтверджена належними доказами.

26 травня 2025 року відповідач 1 подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив. Так, стверджує, що до поданого рапорту позивач не долучив всіх необхідних документів, а саме копію аркуша бесіди, що не відповідає вимогам пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в якому військовослужбовець висловлює своє небажання проходити військову службу. З огляду на зазначене за результатами розгляду поданого позивачем рапорту було прийнято рішення про відмову у звільненні з військової служби. Окрім того, звертає увагу суду на те, що твердження позивача про відсутність інших близьких родичів, які б могли здійснювати догляд за його дружиною, є оманливими. Стверджує, що в дружини позивача є повнолітня донька, яка згідно з законодавством зобов`язана піклуватися про свою матір.

26 травня 2025 року відповідач 2 подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив. Зокрема, зазначив, що командиром військової частини НОМЕР_2 за результатами розгляду рапорту була накладена відповідна резолюція та пакет документів на звільнення з військової служби позивача. Після чого в порядку підпорядкування такий рапорт був надісланий на адресу командира військової частини НОМЕР_1 для прийняття рішення по суті.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що сержант ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) проходить військову службу по мобілізації на посаді командира 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 .

Вказана обставина сторонами визнається та не є предметом доказування.

24 березня 2025 року ОСОБА_1 подав на ім`я командира 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 рапорт, в якому просив звільнити його з військової служби у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) за відсутності бажання продовжувати військову службу.

В якості наявних сімейних обставин ОСОБА_1 посилався на необхідність здійснення постійного догляду за дружиною, якій встановлено інвалідність ІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною комісією серії 12ААГ №702478 від 30.01.2024. При цьому зазначив, що відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд підтверджується нотаріально завіреною заявою №1040 від 28.10.2024.

До рапорту долучив, серед іншого, довідку до акта огляду медико-соціальною комісією серії 12ААГ №702478 від 30.01.2024, нотаріально завірену заяву ОСОБА_2 №1040 від 28.10.2024 щодо необхідності здійснення догляду саме чоловіком, висновок із протоколу ЛКК КНП «ВЦПМСД Ужгородської районної ради» №335 від 27.08.2024, висновок про наявність порушень функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі №670 від 05.12.2024, пенсійне посвідчення ОСОБА_2 № НОМЕР_3 від 13.03.2024, акт Костринської сільської ради №3-07 від 07.04.2025 про встановлення факту місця проживання, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 .

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії рапорту командир 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 , т.в.о. командира 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 та командир Військової частини НОМЕР_2 клопотали вище командування по суті поданого ОСОБА_1 рапорту з огляду на наявність підстав для звільнення.

В подальшому такий рапорт з долученими до нього документами був скерований для розгляду по суті командиру Військової частини НОМЕР_1 .

За результатами розгляду такого рапорту листом №2088/3874 від 22.04.2025 Військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 про неприйняття позитивного рішення по його суті та залишення його без реалізації.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо не здійснення розгляду поданого ним рапорту та не звільнення його з військової служби, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Нормами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Вказане кореспондується також з положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Ч. 3 ст. 1 Закону №2232 передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону №2232).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.

Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII.

Положеннями ст. 22 вказаного законодавчого акту визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, які передбачають, серед іншого, з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів та визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до вимог Закону №2232, на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_2 .

В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та звернувся до командира Військової частини НОМЕР_2 з рапортом про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами, а саме: у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Отже, спірні правовідносини виникли з приводу звільнення з військової служби військовослужбовця, призваного під час мобілізації, у період дії воєнного стану.

Так, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232.

Відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Перелік сімейних обставин або з інших поважних причин, на підставі яких військовослужбовці звільняються з військової служби регламентований ч. 12 ст. 26 Закону №2232. До таких, серед іншого, віднесено необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Саме наявність вказаної вище обставини зумовило звернення ОСОБА_1 з рапортом до командування Військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону №2232, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 №40, рапорт (заява) - це письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Ст. 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-XIV передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником (ст. 31 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України»).

Згідно п. 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених ч. 3, п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 5 та п. 3 ч. 6 ст. 26 Закону №2322-ХІІ у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Отже, подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби, відповідач 1 посилається на не долученням до поданого рапорту копії аркуша бесіди, в якому військовослужбовець висловлює своє небажання подальшого проходження військової служби. Однак суд вважає такі мотиви безпідставними, оскільки у поданому рапорті ОСОБА_1 зазначив про своє небажання в подальшому проходити військову службу, що є достатнім.

Окрім того, Військова частина НОМЕР_1 зазначає про наявність в дружини позивача повнолітньої доньки, що повинна самостійно здійснювати догляд за матір`ю. Проте суд також відхиляє такі мотиви, з огляду на те, що нормами ст. 26 Закону №2232 умова щодо відсутності інших членів сім`ї не передбачена для осіб, що здійснюють постійний догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Так, з долучених ОСОБА_1 до рапорту документі вбачається, що дружина позивача ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи по зору та потребує стороннього догляду.

На думку суду, вказана обставина є достатньою та самостійною підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби, а тому рішення Військової частини НОМЕР_1 про залишення рапорту без реалізації є протиправним.

Поряд з цим, суд звертає увагу позивача на відсутності протиправної бездіяльності з боку Військової частини НОМЕР_2 щодо залишення без розгляду поданого ним рапорту про звільнення.

З цього приводу суд зазначає, що під бездіяльністю розуміється пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи чи інтереси фізичних або юридичних осіб, в тому числі не прийняття рішення у випадках, коли таке рішення повинно бути прийнято відповідно до вимог закону. Сама по собі бездіяльність це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

В свою чергу в спірних правовідносинах командування Військової частини НОМЕР_2 розглянуло поданий ОСОБА_1 рапорт та клопотало по його суті з мотивів наявності підстав для звільнення, з огляду на що направило такий для розгляду до Військової частини НОМЕР_1 . Зазначене свідчить також про відсутність підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача 2 розглянути по суті рапорт і за наслідком його розгляду прийняти відповідне вмотивоване рішення.

Отже, в даному випадку саме Військова частина НОМЕР_1 допустила порушення прав позивача шляхом відмови у звільненні з військової служби за наявності правових підстав для такого, тому з метою забезпечення належного та ефективного способу захисту суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача 1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 24.03.2025 з врахуванням висновків суду в даній справі.

Отже, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, крізь призму встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 , яке оформлено листом від 22.04.2025р. №2088/3874, про залишення рапорту ОСОБА_1 від 24.03.2025 без реалізації.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 24.03.2025 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, та прийняти вмотивоване рішення.

4. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін