Справа № 280/2531/25
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2025-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

20 червня 2025 року Справа № 280/2531/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою Державної установи "Запорізький слідчий ізолятор" (69011, м.Запоріжжя, вул.Перша ливарна, 36 ) до Управління східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області (69057, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вул. Перемоги, будинок 129, ) про скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Державної установи "Запорізький слідчий ізолятор" (далі позивач) до Управління східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області (далі - відповідач), в якій позивач (з урахуванням уточненого позову) просить суд зобов`язати Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області скасувати рішення №040820-15/670-2025 від 05 березня 2025 року в частині вимог щодо нарахування і виплати недоотриманої в період з 26 квітня 2022 року по 31 травня 2022 року особами рядового і начальницького складу СІЗО додаткової винагороди, відповідно до пункту 1 Постанови №168, у розмірі 8 350 636,84 гривень.

В обґрунтування позову зазначає, що нормативними актами, якими визначається порядок виплати особам рядового і начальницького складу додаткової грошової винагороди є постанова Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану. З системного аналізу пункту 1 Постанови № 168 у його взаємозв`язку з нормами статей 6, 12 Закону № 2713-IV «Про Державну кримінально - виконавчу службу України» і приписами Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», додаткова винагорода є видом грошового забезпечення особи рядового або начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, яке виплачується йому за період несення служби під час дії воєнного стану. Ця винагорода має тимчасовий характер, а виплата зумовлена виконанням службових обов`язків в обставинах військової агресії Російської Федерації проти України. Тому статус особи рядового або начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України сам по собі автоматично не забезпечує особі права на отримання додаткової винагороди передбаченої Постановою № 168. Виходячи з вищевикладеного, нарахована додаткова винагорода, яка є пропорційною до фактичних годин несення служби протягом звітного місяця, що відповідає приписам абзацу 1 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 168, Порядку № 925/5 та є узгодженою з поняттям «несення служби». Тобто додаткова винагорода виплачена позивачем правомірно в передбаченому законодавстві розмірі. З огляду на вказане висновки відповідача щодо недоотримання працівниками позивача коштів у сумі 8 350 636,84 грн. У зв`язку із чим вимога відповідача в частині необхідності нарахування і виплати недоотриманої в період з 26 квітня 2022 року по 31 травня 2022 року особами рядового і начальницького складу СІЗО додаткової винагороди, відповідно до пункту 1 Постанови №168, у розмірі 8 350 636,84 гривень підлягає скасуванню. Позовну заяву просить задовольнити.

16 квітня 2025 року позивачем усунуто недоліки, зокрема, шляхом подання до суду уточненої позовної заяви, зміст та форми якої відповідають вимогам статей 160-161 КАС України.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі, призначено розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) та без проведення судового засідання.

08 травня 2025 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач проти вимог, викладених в позовній заяві, заперечує в повному обсязі та зазначає, що ревізією встановлено, що особам рядового і начальницького складу Слідчого ізолятора в період з 24 лютого 2022 року по 01 червня 2022 року проводилось обчислення та виплата щомісячної додаткової винагороди, визначеної в розмірі 30 000 грн згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», пропорційно та за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, в розрахунковому (у годинах) місячному періоді проходження служби (24 години на добу). При цьому, пункт 1 Постанови №168 (в редакції, яка діяла в період з 24 лютого 2022 року по 01 червня 2022 року) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки..., а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно - територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми "єПідтримка", виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Таким чином, через нарахування додаткової винагороди не у відповідності до пункту 1 Постанови №168, особами рядового і начальницького складу недоотримано додаткової винагороди на загальну суму 8 350 636,84 гривень. Наполягає на правомірності оскаржуваної вимоги.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Відповідно до пункту 6.3 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на IV квартал 2024 року проведено планову виїзну ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» за період з 01 січня 2022 року по 30 вересня 2024 року, за результатами якої складено Акт ревізії від 27 січня 2025 року №040808-20/1 (далі Акт).

Акт підписано посадовими особами СІЗО 30 січня 2025 року із запереченнями, висновки на які відповідачем надано 26 лютого 2025 року.

Відповідач направив на адресу позивача вимогу від 05 березня 2025 року № 040820-15/670-2025 «Про усунення виявлених порушень», у якій в описовій частині зазначені встановлені ревізією ряд порушень законодавства, зокрема, що особам рядового і начальницького складу Слідчого ізолятора в період з 24 лютого 2022 року по 01 червня 2022 року проводилось обчислення та виплата щомісячної додаткової винагороди, визначеної в розмірі 30 000 грн згідно пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», пропорційно та за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, в розрахунковому (у годинах) місячному періоді проходження служби (24 години на добу

У зв`язку із встановленням зазначених порушень, пунктом 3 вимоги від 05 березня 2025 року № 040820-15/670-2025 «Про усунення виявлених порушень» СІЗО зобов`язано здійснити нарахування і виплату недоотриманої в період з 26 квітня 2022 року по 31 травня 2022 року особами рядового і начальницького складу СІЗО додаткової винагороди, відповідно до пункту 1 Постанови №168, у розмірі 8 350 636,84 гривень.

Не погодившись із пунктом 3 вищезазначеної вимоги позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України (тут і далі нормативно-правові акти наведені у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 1 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні (далі - Закон № 2939 - ХІІ) передбачає, що здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Відповідно до статті 2 Закону № 2939-ХІІ головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі. Порядок проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування установлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 46 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550 (далі - Порядок № 550), якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом державного фінансового контролю у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, та у разі надходження заперечень до нього - не пізніше ніж 10 робочих днів після надсилання висновків на такі заперечення об`єкту контролю надсилається вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування. Про усунення виявлених ревізією фактів порушення законодавства цей об`єкт контролю у строк, визначений вимогою про їх усунення, повинен інформувати відповідний орган державного фінансового контролю з поданням завірених копій первинних, розпорядчих та інших документів, що підтверджують усунення порушень.

Відповідно до пункту 50 Порядку № 550, за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи державного фінансового контролю вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об`єктів контролю.

Відповідно до пункту 7 статті 10 Закону № 2939, органу державного фінансового контролю надається право: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно пункту 1 частини першої статті 113 Бюджетного кодексу України до повноважень органів державного фінансового контролю з контролю за дотриманням бюджетного законодавства належить здійснення контролю, зокрема, за цільовим та ефективним використанням коштів державного бюджету та місцевих бюджетів (включаючи проведення державного фінансового аудита).

Відповідно до пунктів 32, 33 частини 1 статті 116 Бюджетного кодексу України порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, а саме: включення недостовірних даних до звітів про виконання державного бюджету (місцевого бюджету), річного звіту про виконання закону про Державний бюджет України (рішення про місцевий бюджет) а також порушення порядку та термінів подання таких звітів; порушення встановлених вимог щодо ведення бухгалтерського обліку та складання звітності про виконання бюджетів.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 117 Бюджетного кодексу України за порушення бюджетного законодавства до учасників бюджетного процесу можуть застосовуватися такі заходи впливу, зокрема, як: попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства з вимогою про усунення порушення бюджетного законодавства - застосовується в усіх випадках виявлення порушень бюджетного законодавства; зупинення операцій з бюджетними коштами - застосовується за порушення бюджетного законодавства, визначені пунктами 1-3, 10,11,14-29, 32-36, 38 і 40 частини першої статті 116 цього Кодексу, у порядку встановленому статтею 120 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 118 Бюджетного кодексу України попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства з вимогою щодо усунення порушення бюджетного законодавства може застосовуватися учасниками бюджетного процесу, уповноваженими цим Кодексом на здійснення контролю за дотриманням бюджетного законодавства.

Відповідно до пункту 7 статті 10 Закону № 2939 - ХІІ органу державного фінансового контролю надається право пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

У частині другій статті 15 Закону № 2939-XII закріплено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп).

У пункті 5 рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Таким чином, вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема обов`язки для свого адресата, а відтак наділена рисами акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 березня 2023 року у справі №160/17775/21.

Суду відомо про наявність правової позиції викладеної, у тому числі у постановах Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 240/4776/19, від 24 квітня 2020 року у справі № 814/531/16, від 08 квітня 2020 року у справі № 809/504/17, від 28 лютого 2020 року у справі № 2040/6542/18 від 20 серпня 2019 року по справі № 826/14258/18, від 30 липня 2019 року по справі № 0740/1005/18, від 20 липня 2019 року по справі № 400/2658/18, від 14 лютого 2020 року по справі № 825/3661/15-а від 06 лютого 2020 року по справі № 806/1740/17, від 11 груднч 2019 року по справі № 160/641/19, від 23 липня 2020 року у справі № 240/4776/19, від 30 липня 2020 року по справі № 817/663/18, від 22 липня 2021 року у справі № 520/1039/19, від 17 червня 2021 року у справі № 0440/6907/18, від 16 листопада 2021 року у справі № 160/9553/18. Однак, суд не може застосовувати правову позицію викладену в зазначених постановах, оскільки їх обставини та нормативне регулювання відмінні від справи яка розглядається.

Пункт 1 оскаржуваної Вимоги визначає необхідність нарахування і виплати недоотриману в період з 26 квітня 2022 року по 31 травня 2022 року особами рядового і начальницького складу СІЗО додаткової винагороди, відповідно до пункту 1 Постанови №168, у розмірі 8 350 636,84 гривень та не стосуються відшкодування збитків, завданих державі чи об`єкту контролю.

Таким чином, вимогу сформовано на виконання владних управлінських функцій відповідача, які створюють обов`язок для позивача вчинити певні дії та може нести негативні наслідки для Державної установи "Запорізький слідчий ізолятор", оскільки самостійно змінює обсяги прав та обов`язків позивача.

Щодо правомірності прийняття оскаржуваної вимоги, суд зазначає наступне.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2022 року прийнята постанова Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (надалі - Постанова №168), пунктом 1 якої (в первинній редакції) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Пунктом 5 Постанови №168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.

В подальшому до пункту 1 вищезазначеної постанови вносилися зміни.

Так, постановою Кабінету міністрів України від 22 лютого 2022 року № 350 «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168», набрання чинності якої відбулось з 24 березня 2022року, в пункт 1 внесено зміни доповнивши абзац перший після слів «та поліцейським» словами «а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка», норми якого застосовуються з 24 лютого 2022 року.

Перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми «єПідтримка», затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року №204-р «Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми єПідтримка».

В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 01 липня 2022 року №754 «Про внесення змін до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 оку №168» (далі - Постанова №754), яка набирає чинності з дня її опублікування (тобто з 08 липня 2022 року) та застосовується з 01 червня 2022 року, внесені наступні зміни:

- слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка»» замінити словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)»;

- після слова «щомісячно» доповнити словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)».

Тобто, відповідно до Постанови №168, виплата додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу в період з 24 лютого 2022 року по 31 травня 2022 року мала здійснюватись у фіксованому розмірі 30 000 грн щомісячно, а починаючи з 01 червня 2022 року відповідно до внесених Постановою №754 змін пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.

З системного аналізу вищезазначених положень вбачається, що призначення та виплата додаткової винагороди у відповідності до постанови № 168 в редакції, чинній станом від 24 березня 2022 року, мала виплачувалась за наявності обмавин:

- належність працівника до осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу;

- несення особою служби в органах і установах зазначеної служби, що розташовані в межах адміністративно - територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка»;

- видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди, що є підтвердженням факту участі у відповідних заходах.

Суд звертає увагу позивача на те, що постановою КМУ № 168 у період з 24 лютого 2022 року по 31 травня 2022 року факт безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, для нарахування та виплати додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн. не вимагався.

У мотивувальній частині позову вказано, що на думку позивача положення постанови КМУ № 168 діють на період воєнного стану та спрямовані на стимулювання військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських на виконання своїх обов`язків в умовах посиленого графіку несення служби або суттєвої зміни умов несення служби» та «виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників), які у свою чергу володіють даними щодо реального навантаження під час воєнного стану на персонал, та особовий склад підлеглих підрозділів чи структур».

Суд із вказаними доводами позивача не погоджується та зазначає, що додаткова винагорода особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України виплачується виключно відповідно до Постанови №168, якою в період з 24 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року передбачено її фіксований розмір 30 000 грн щомісячно, тобто незалежно від графіку несення служби та кількості годин несення служби.

Застосування вказаних положень Постанови №168 досліджено також у зразковій справі №260/3564/22, за результатами розгляду якої, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2023 року виснувала наступне:

- зміст внесених постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2022 року №793 змін до постанови Кабінету Міністрів України №168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість «30 000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця;

- указані зміни у правовому регулюванні спірних правовідносин не змінили обсягу права особи на отримання додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн на місяць, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №168 у первинній редакції.

З урахуванням частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-УІІІ визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно- правовий акт, що містить відповідну норму права.

Отже висновок, що через нарахування та виплати додаткової винагороди не у відповідності до пункту 1 Постанови №168 за періоди, де передбачено її фіксований розмір 30 тисяч гривень щомісячно (тобто за період з 24 лютого 2022 року по 31 травня 2022 року) особами рядового і начальницького складу СІЗО недоотримано додаткової винагороди на загальну суму 8 350 636,84 грн, є обґрунтованим та правомірним.

Розрахунок додаткової винагороди, яка на думку відповідача недоотримана працівниками позивача, додана відповідачем до відзиву на позов.

З огляду на вказане, висновки відповідача щодо наявності порушень у діяльності позивача є обґрунтованими та відповідають положенням нормативно- правових актів та дослідженим в ході ревізії документам.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є не обґрунтованим та не підлягає задоволенню.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, розподіл судових витрат з урахуванням положень статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Державної установи "Запорізький слідчий ізолятор" до Управління східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області про скасування рішення відмовити в повному обсязі.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 20 червня 2025 року.

Суддя Д.В. Татаринов