Справа № 200/8861/24
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року справа №200/8861/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги Чернікова Дениса Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року у справі № 200/8861/24 (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом Чернікова Дениса Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

Черніков Денис Юрійович в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач 1), Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 2), Військової частини НОМЕР_3 (далі відповідач 3), в якому просив:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо обчислення і виплати позивачу грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), грошову допомогу на оздоровлення, з 01.01.2020 по 26.09.2020 включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу з 01.01.2020 по 26.09.2020 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови КМУ від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати позивачу грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), грошову допомогу на оздоровлення, з 23.01.2021 по 05.12.2023 включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу з 23.01.2021 по 05.12.2023 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_3 щодо обчислення і виплати позивачу грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, з 07.12.2023 по 29.10.2024 включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити позивачу з 07.12.2023 по 29.10.2024 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, компенсацію за невикористану відпустку, грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови КМУ від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 з ненарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні за станом здоров`я за 10 календарних років в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розрахованого по прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2024 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні за станом здоров`я за 10 календарних років в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розрахованого по прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2024 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо незастосування в період з 29.01.2020 по 26.09.2020 включно при обчисленні позивачу грошового забезпечення (в тому числі посадового окладу, окладу за військовим званням, додаткових видів грошового забезпечення) та грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла з 29.01.2020;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 провести щодо періоду з 29.01.2020 по 26.09.2020 включно позивачу перерахунок грошового забезпечення (в тому числі посадового окладу, окладу за військовим званням, додаткових видів грошового забезпечення) та грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік - шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла з 29.01.2020, та виплатити йому їх недоотримані частини;

- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо незастосування в період з 23.01.2021 по 19.05.2023 включно при обчисленні позивачу грошового забезпечення (в тому числі посадового окладу, окладу за військовим званням, додаткових видів грошового забезпечення) та грошової допомоги на оздоровлення за 2021, 2022, 2023 роки - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла з 29.01.2020;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 провести щодо періоду з 23.01.2021 по 19.05.2023 включно позивачу перерахунок грошового забезпечення (в тому числі посадового окладу, окладу за військовим званням, додаткових видів грошового забезпечення) та грошової допомоги на оздоровлення за 2021, 2022, 2023 роки - шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла з 29.01.2020 та виплатити йому їх недоотримані частини;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 з ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні за станом здоров`я в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розрахованого по прожитковому мінімуму для працездатних осіб, встановленому законом на 1 січня 2024 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року);

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні за станом здоров`я в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, розрахованого по прожитковому мінімуму для працездатних осіб, встановленому законом на 1 січня 2024 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року);

- в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Представник позивача не погодився з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог:

- ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 щодо періоду служби з 29.01.2020 по 26.09.2020 та до Військової частини НОМЕР_1 щодо періоду служби з 23.01.2021 по 05.12.2023 та до Військової частини НОМЕР_3 щодо періоду служби з 07.12.2023 по 29.10.2024 щодо застосування 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати як мінімальної величини при перерахунку грошового забезпечення;

- ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 щодо періоду служби з 20.05.2023 по 05.12.2023 та до Військової частини НОМЕР_3 щодо періоду служби з 07.12.2023 по 29.10.2024;

- прийняти постанову якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції в частині застосування, як мінімальної величини, 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, відмовив.

Позивач не погоджується з таким рішенням обґрунтовуючи це наступним. За змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1774 VІІІ (у редакці чинній на час прийняття рішення судом першої інстанції) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів т заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

Позивач вважає, що згідно з Постановою № 704, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу з 29.01.2020, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня відповідного року, мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 11.02.202 у справах №200/3774/20-а, №200/3747/20-а, №240/11952/19 та від 18.02.2021 у справі №200/3775/20-а.

Кабінетом Міністрів України, незважаючи на попереднє визнання їх дій неправомірними судовими рішеннями, 12.05.2023 прийняв Постанову КМУ №481, якою повторно звузили права військовослужбовців, чим нівелювали соціальні гарантії з метою змусити громадян постійно звертатись до суду за захистом своїх прав, наздоганяючи постійні зміни, які є повністю аналогічними тим, які скасувалися вже двічі судовими рішеннями.

Позбавлення позивача права на розрахунок грошового забезпечення виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законом та відповідний календарний рік, свідчить не лише про звуження його права на грошове забезпечення, а й порушення його право на майно.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України» вказано, що оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Згідно із частиною 4 статті 7 КАС України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

За такого правового регулювання та наведених обставин вбачається очевидним висновок, що розрахунок грошового забезпечення позивача навіть після 20.03.2023 має здійснюватися виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законом та відповідний календарний рік, а не з суми 1762 грн.

Оскільки положення пункту 4 постанови №704 не відповідають Конституції України, тому що такі звужують права військовослужбовців (незалежно від того, чи оскаржувався цей акт в судовому порядку та чи є він чинним на момент розгляду справ), то згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі №913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19, від 12.09.2022 у справі №500/1813/21).

Щодо неможливості визначення бази для розрахунку грошового забезпечення військовослужбовців не на підставі соціальних стандартів, встановлених Законом № 2017-III), а на підставі сталої незмінної суми.

Зазначення у пункті 4 Постанови № 704 (у редакції чинній з 30.08.2017 до моменту прийняття Постанови № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21.02.2018) у формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб на відповідний календарний рік), як розрахункової величини для їх визначення, відповідає нормативно правовом актам вищої юридичної сили Конституції України, Закону № 2017-IIІ та Закону №2011-ХІІ.

Натомість, постановою КМУ від 12.05.2023 №481 до п.4 постанови КМУ №704 були внесені зміни, згідно з якими було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Сума коштів у вигляді 1762 гривні ні відповідно до Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», ні відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні відповідно до жодного іншого нормативно-правового акту, не є ні державною соціальною гарантєю, ні державним соціальним стандартом.

Сума коштів у розмірі 1762 гривні, яка використана як стала, незмінна база для розрахунку грошового забезпечення військовослужбовця, не відповідає вимогам забезпечення визначених Конституцією України соціальних прав та державних соціальних гарантій достатнього життєвого рівня для кожного, оскільки вказує на незмінність грошового забезпечення військовослужбовця незалежно від рівня інфляції, підвищення норм споживання та забезпечення.

Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням бази розрахунку у вигляді сталої грошової суми у розмірі 1762 гривні, що відповідає сумі прожиткового мінімуму станом на 2018 рік, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, а саме, Конституції України, Закону № 2017-IIІ та Закону №2011-ХІІ. Подібну правову позицію неодноразово викладав Верховний Суд, зокрема у постанові від 22 серпня 2024 року у справі № 420/724/22.

З огляду на невідповідність норм постанови КМУ від 12.05.2023 №481, якими внесені зміни до п.4 постанови КМУ №704, нормативно правовим актам вищої юридичної сили, а саме Конституції України, Закону № 2017-IIІ та Закону №2011-ХІІ, оскільки грошове забезпечення військовослужбовця як державна соціальна гарантія повинно визначатися виключно на підставі соціальних стандартів, якими сума коштів у розмірі 1762 гривні не є, підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення пункту 4 Постанови № 704, в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою № 103 .

Відповідач 1 не погодився з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову через порушення норм матеріального права.

Апелянт не погоджується з вимогами позивача щодо проведення перерахунку грошового забезпечення та доплати за період з 30 березня 2020року по 20 травня 2023року на підставі постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 та 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 Постанови КМУ від 30.08.2017 № 704, з наступних підстав.

Згідно з Постановою КМУ № 704 (в редакції Постанови КМУ № 103), розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений Законом на 01.01.2018, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

Норма п. 4 Постанови КМУ № 704 в первинній редакції, в контексті спірних правовідносин, не підлягає застосуванню у 2020, 2021, 2022 та 2023 роках, виходячи із визначених у ч. 3 ст. 7 КАСУ загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами.

Відповідач 2 не погодився з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального, процесуального права.

Апелянт вважає помилковою позицію позивача щодо незастосування військовою частиною при обчисленні посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, такої розрахункової величини як мінімальна заробітна плата, оскільки зміст приміток до додатків 1 та 14 до Постанови КМУ № 704 не є нормами права та не узгоджуються з п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774.

Також, позивачем пропущено строк на звернення без поважних причин з цим позовом до суду, тому позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу, який листом повідомив, що зазначена справа зареєстрована через «ЄСІТС», тому в паперовому вигляді відсутня, електронну картку справи можна отримати, витребував справу з ЦБД КП «Діловодство спеціалізованого суду».

За ч.ч. 1, 4 ст. 18 КАС України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система. Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

За пп. 15 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі (пп. 15.1); розгляд справи у суді здійснюється за матеріалами справи у паперовій формі (пп. 15.3).

Суд проводить розгляд справи за матеріалами судової справи у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 9 ст. 18 КАС України).

Процесуальні та інші документи і докази в паперовій формі зберігаються в додатку до справи в суді першої інстанції та у разі необхідності можуть бути оглянуті учасниками справи чи судом першої інстанції або витребувані судом апеляційної чи касаційної інстанції після надходження до них відповідної апеляційної чи касаційної скарги (ч. 10 ст. 18 КАС України).

За пп. 5.2 п.5 розділу І Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, електронна копія паперового документа - документ в електронній формі, що містить візуальне подання паперового документа, отримане шляхом сканування (фотографування) паперового документа. Відповідність оригіналу та правовий статус електронної копії паперового документа засвідчуються кваліфікованим електронним підписом особи, що створила таку копію.

Апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд».

Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційних скарг, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення, виходячи з наступного.

Позивач з 04.04.2016 по 26.09.2020 включно проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 (відповідач 1) та з 23.01.2021 по 05.12.2023 включно проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 (відповідач 2) та з 07.12.2023 по 29.10.2024 включно проходив службу у Військовій частині НОМЕР_3 (відповідач 3), що підтверджується: військовим квитком позивача серії НОМЕР_4 ; наказом відповідача 1 від 04.04.2016 № 102 про зарахування позивача до списків особового складу частини; витягом з наказу відповідача від 26.09.2020 № 274 про виключення позивача зі списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням; наказом відповідача 2 від 23.01.2021 № 22 про зарахування позивача до списків особового складу частини; витягом з наказу відповідача від 05.12.2023 № 349 про виключення позивача зі списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням; наказом відповідача від 07.12.2023 № 304 про зарахування позивача до списків особового складу частини; витягом з наказу відповідача від 29.10.2024 № 313 про виключення позивача зі списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням.

Протягом спірного періоду проходження позивачем військової служби з 01.01.2020 по 26.09.2020, з 23.01.2021 по 05.12.2023, 07.12.2023 по 29.10.2024 відповідачі обчислювали розміри його посадового окладу та окладу за військовим званням:

1) з 01.01.2020 по 19.05.2023 - шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 (1762 грн.), на відповідні тарифні коефіцієнти.

Це вплинуло на розмір: інших складових грошового забезпечення позивача (щомісячні додаткові та одноразові додаткові види грошового забезпечення, які розраховуються виходячи з посадового окладу та/або окладу за військовим званням); грошової допомоги на оздоровлення за 2020 (нарахована та виплачена у червні та у грудні 2020 року) та матеріальної допомоги 2021, 2022, 2023 (нарахована та виплачена у цих роках) роки;

2) з 20.05.2023 по 02.10.2024 - шляхом множення 1762 грн. на відповідні тарифні коефіцієнти.

Ці обставини підтверджуються картками особового рахунку позивача за 2020, 2021, 2022, 2023 та визнаються відповідачами 1 та 2 та відповідями відповідачів від 18.11.2024 № 2504, 21.11.2024 №694/6094, 19.11.2024 №1724 на запит адвоката позивача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно з ч.ч. 2 та 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Детально це питання врегульовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197).

За абз. 1 ч. 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Постановою КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.03.2018, встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

У п. 4 цієї Постанови в редакції, яка була чинною до 24.02.2018, було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

При цьому, Додатки 1 та 14 до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704, в яких у вигляді таблиці зазначені відповідні тарифні коефіцієнти, мають примітки пояснюючого характеру. У зазначених примітках наведена, зокрема, інформація щодо арифметичної дії (множення), яка застосовується при обчисленні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням, в залежності від відповідних тарифних коефіцієнтів, та наведені правила округлення розрахунків. У цих примітках норми права не містяться.

24.02.2018 набрала чинності постанова КМУ від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», п. 6 якої внесені зміни до постанов КМУ, зокрема п. 4 постанови КМУ від 30.08.2017 №704 викладено в редакції, згідно з якою установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Проте, зміст приміток до Додатків 1 та 14 до постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 не був приведений у відповідність з нормою п.4 цієї ж постанови.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 п.6 постанови КМУ від 21.02.2018 № 103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб визнано протиправним та скасовано.

Таким чином, з 29.01.2020, тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/6453/18, діяв п. 4 постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

20.05.2023 набрала чинності постанова КМУ від 12.05.2023 № 481, якою внесені зміни до п. 4 постанови КМУ від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», згідно з якими абз. 1 п. 4 викладено в такій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 грн. та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Отже, з 20.05.2023 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями вже не були прив`язані до розміру прожиткового мінімуму, а були визначені у певній величині.

Вказані зміни були чинними в тому числі станом на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини.

За абз.1 ч.4 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Такі розміри (на виконання вказаного Закону) встановлені постановою КМУ від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», абз.1 п.4 якої (в редакції постанови КМУ від 12.05.2023 № 481) до закінчення спірного періоду визначав розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями у певній величині (тобто без прив`язки до прожиткового мінімуму як раніше). Він неправомірним не визнавався, скасований не був, був чинним, а тому підлягав застосуванню на всій території України.

Разом з цим, з 29.01.2020 (щодо періоду з 29.01.2020 по 19.05.2023 включно) знову почало діяти правило двох розрахункових величин обчислення окладу за посадою та окладу за військовим званням, а саме: 1) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; 2) не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року (в тому випадку, коли у календарному році, в якому застосовується відповідна норма зазначеного підзаконного нормативно-правового акту, 50 відсотків мінімальної заробітної плати перевищують прожитковий мінімум).

За п. 3 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 в справі №240/4946/18, постановах Верховного Суду від 18.02.2021 в справі №200/3775/20-а, від 11.02.2021 у справі №200/3757/20-а.

Згідно з ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Оскільки положення п. 4 Постанови КМУ №704 в частині обчислення розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням у розмірі 50 відсотків мінімальної заробітної плати суперечить положенням п. 3 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ, тому вони не підлягають застосуванню.

Тобто, з 29.01.2020 по 19.05.2023 включно (до 20.05.2023 дня набрання чинності постановою КМУ від 12.05.2023 № 481) протягом спірного періоду суб`єкт владних повноважень - орган фінансового забезпечення зобов`язаний був обчислювати розміри посадового окладу та окладу за військове звання військовослужбовців з використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, як було передбачено п. 4 постанови КМУ № 704 в редакції зі змінами, які визнані протиправними та скасовані.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018 - 1762 грн. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2020 - 2102 грн. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2021 - 2270 грн. Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2022 рік установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2022 - 2481 грн. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2023 - 2684 грн.

Отже, щороку протягом спірного періоду по 19.05.2023 включно прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року, збільшувався.

Таким чином, протягом спірного періоду проходження позивачем служби - з 29.01.2020 по 19.05.2023 включно грошове забезпечення позивача мало обчислюватися згідно з п.4 постанови КМУ від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла з 29.01.2020 до 20.05.2023 (тобто по 19.05.2023 включно), а саме: щодо періоду з 29.01.2020 по кінець 2020 року - із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020, щодо 2021 року - із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021, щодо 2022 року - із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, а щодо періоду з 01.01.2023 по 19.05.2023 включно - із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023.

Застосування відповідачем протягом зазначеного періоду прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 (як було передбачено п. 4 постанови КМУ №704 в редакції зі змінами, які визнані протиправними та скасовані), який є нижчим від вказаних прожиткових мінімумів, не відповідало вимогам законодавства та призвело до виплати позивачу грошового забезпечення в меншому розмірі, ніж встановлений законодавством, чим порушені права позивача на належне грошове забезпечення.

Отже, порушені права позивача в цій частині щодо періоду з 29.01.2020 по 19.05.2023 включно підлягають захисту шляхом, який гарантував би повне їх відновлення та унеможливив би подальше звернення до суду (п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судом врахована аналогічна правова позиція, що викладена Верховним Судом у постанові від 05.06.2024 у справі № 420/18318/23.

Щодо спірних періодів з 01.01.2020 по 28.01.2020 включно та з 20.05.2023 по кінець спірного періоду: відповідачами 1 та 2 правомірно застосовані наведені положення законодавства, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо грошової допомоги на оздоровлення

Згідно з ч. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

В ч.3 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

За абз. 2 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби, що затверджено указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Матеріалами справи встановлено та не заперечується відповідачами 1 та 2, що грошова допомога на оздоровлення за 2020, 2021, 2022, 2023 роки позивачу нарахована та виплачена у відповідних роках шляхом обчислення грошового забезпечення із застосуванням прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018, який є нижчим від прожиткового мінімуму відповідного року.

Тобто, відповідачами 1, 2 не було застосовано п.4 постанови КМУ від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла з 29.01.2020 по 19.05.2023 включно (замість цього помилково застосовано цей пункт в редакції зі змінами, які визнані протиправними та скасовані), що не відповідало вимогам законодавства та призвело до її виплати позивачу в меншому розмірі, ніж встановлено законодавством, у зв`язку з чим порушені права позивача на належне грошове забезпечення.

З огляду на наведене порушені права позивача в цій частині підлягають захисту шляхом, який гарантував би повне їх відновлення та унеможливив би подальше звернення до суду (п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України).

Щодо грошової допомоги на оздоровлення за 2023, 2024 роки (яка нарахована та виплачена позивачу після 20.05.2023 дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481), то відповідачем 2 та 3 правомірно застосовані наведені положення законодавства в редакції, яка була чинною та підлягала застосуванню на час вчинення відповідних дій, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо строку звернення до суду.

За ч.ч. 1, 2, 5 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З наведених положень ст.122 КАС України слідує, що такі не містять норм, які б урегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах щодо оскаржень питань належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення).

У справі №260/3564/22 вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, а саме положеннями ч.5 ст.122 КАС України чи КЗпП України, Верховний Суд зауважив на тому, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (ст.3, ч.1,2,7 ст. 43 Конституції України).

Разом з тим, такі правовідносини регулюються положеннями ст.233 Кодексу законів про працю (далі КЗпП України), адже зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення ст.233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст.122 КАС України.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03.08.2023 у справі №280/6779/22.

Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, ч.1 і 2 ст.233 КЗпП України викладено у такій редакції: Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Таким чином, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №460/17052/21, від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22, від 25.04.2023 у справі №380/15245/22.

Законом України від 30.03.2020 №540-IX КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину..

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених ст.233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020 (постанова Уряду від 11.03.2020 № 211) та закінчився 30.06.2023 (постанова Уряду від 27.06.2023 № 651).

З огляду на викладене строк звернення до суду продовжений законом, а саме, п.1 Прикінцевих положень Кодексу законів про працю України, на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 17.08.2023 у справі №380/14039/22.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги заявлені до суду без пропуску строку звернення до суду, встановленого ст.233 КЗпП.

При обранні способу захисту та відновлення порушених прав позивача судом враховано те, що розмір прожиткового мінімуму станом на 1 січня відповідного календарного року чітко встановлений законами України про Державний бюджет України на відповідний рік (в даному випадку, станом на 01.01.2020, станом на 01.01.2021, станом на 01.01.2022 та станом на 01.01.2023, а не на 01.01.2018, як помилково вважали відповідачі 1 та 2), що не потребує додаткового відображення його в резолютивній частині судового рішення в розрізі відповідних років.

Стосовно посилання предстаника позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 11.02.202 у справах №200/3774/20-а, №200/3747/20-а, №240/11952/19 та від 18.02.2021 у справі №200/3775/20-а, то колегією суддів не можуть бути прийняті посилання на ці висновки, оскільки обставини цієї справи виникли за різних фактичних обставин, ніж у справах, на які посилається апелянт.

Суд наголошує, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, їхніх повноважень, об`єкта, предмета правового регулювання відносин, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Враховуючи викладене, суд дійшов першої інстанції дійшов вірного висновку про:

- задоволення позову частині:

визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_2 щодо незастосування в період з 29.01.2020 по 26.09.2020 включно при обчисленні позивачу грошового забезпечення (в тому числі посадового окладу, окладу за військовим званням, додаткових видів грошового забезпечення) та грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла з 29.01.2020;

зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 провести щодо періоду з 29.01.2020 по 26.09.2020 включно позивачу перерахунок грошового забезпечення (в тому числі посадового окладу, окладу за військовим званням, додаткових видів грошового забезпечення) та грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік - шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла з 29.01.2020, та виплатити йому їх недоотримані частини;

визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо незастосування в період з 23.01.2021 по 19.05.2023 включно при обчисленні позивачу грошового забезпечення (в тому числі посадового окладу, окладу за військовим званням, додаткових видів грошового забезпечення) та грошової допомоги на оздоровлення за 2021, 2022, 2023 роки - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла з 29.01.2020;

зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 провести щодо періоду з 23.01.2021 по 19.05.2023 включно позивачу перерахунок грошового забезпечення (в тому числі посадового окладу, окладу за військовим званням, додаткових видів грошового забезпечення) та грошової допомоги на оздоровлення за 2021, 2022, 2023 роки - шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла з 29.01.2020 та виплатити йому їх недоотримані частини;

- відмови в задоволенні позовних вимог з 20.05.2023 року.

В частині задоволених позовних вимог про зобов`язання відповідача 3 - Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні за станом здоров`я в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (згідно наказу від 29.10.2024 №313 10 років), розрахованого по прожитковому мінімуму для працездатних осіб, встановленому законом на 01.01.2024 (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), рішення суду сторонами не оскаржено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого відсутні підстави для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Чернікова Дениса Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року у справі № 200/8861/24 за позовом Чернікова Дениса Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 19 червня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко