Справа № 638/23765/24
Суддя: Яковлева В. М.
Дата ухвалення: 2025-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2025 року

м. Харків

Справа № 638/23765/24

Провадження № 2-а/638/73/25

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді - Яковлевої В.М.

за участю секретаря судового засідання - Сікорського А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Харкова з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення.

Позовна заява мотивована тим, що 03.12.2024 стосовно останнього винесено постанову №534 про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн.

Позивач вважає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності винесена безпідставно та з істотним порушенням прав, не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону. Вказує на факт винесення постанови з порушенням норм чинного законодавства. Зазначає, що 03.12.2024 працівниками ІНФОРМАЦІЯ_1 не було визначено вимог щодо його персональних даних, призначення на особливий період та не надано рстанньому направлення для проходження ВЛК.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати постанову серія №534 від 03 грудня 2024 року у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, подав заяву про розгляд справи без його участі, в якій також просив позов задовольнити. Також вказав, що у встановленому порядку не отримував відзив на позовну заяву з невідомих причин.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того, подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити в позові в повному обсязі.

В обгрунтування відзиву вказала, що 18.10.2014 засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 за адресою проживання була направлена повістка з вимогою прибуття на 31.10.24 о 11 год для уточнення даних до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дана повістка не була вручена у зв`язку з відсутностю адресата за вказаною адресою та повернута за місцем обслуговування 26.10.2024. Поважних причин неприбуття по повістці ОСОБА_1 не надав, а тому був поданий в розшук ХРУП №3 ГУНП у Харківській області. 03.12.2024 дана особа була доставлена до ІНФОРМАЦІЯ_1 для притягнення до відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

До основних засад (принципів) адміністративного судочинства віднесено, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі (частина третя статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України)

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено порядок оцінки доказів в адміністративних справах.

Відповідно до частин першої та другої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина третя статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України)

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина четверта статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 75 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи

За змістом частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього

Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

За приписами частин першої - третьої статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Частиною дев`ятою статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

Принцип змагальності судового провадження охоплює собою, крім можливості подавати власні докази, також право особи на ефективну участь, а саме знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду, мати можливість подавати свої заперечення та зауваження щодо них.

Верховний Суд наголошує, що Кодексом адміністративного судочинства України розподілено обов`язки щодо доказування і подання доказів між особами, які беруть участь у справі та передбачено активну роль суду в процесі збору доказів і їх застосування, а забезпечення повного з`ясування обставин у справі базується на поєднанні принципів змагальності та офіційності. В свою чергу, суд не є пасивним спостерігачем у збирання доказів по справі і за потребою може приймати активну участь в такому процесі.

З метою правильного встановлення фактичних обставин справи, суд наділено повноваженням збирати та оцінювати докази, а також сприяти реалізації прав сторін у справі в частині доказування обставин, шляхом витребовування необхідних доказів у разі потреби.

Виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права, а тому статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладено обов`язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для правильного з`ясування всіх обставин справи, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Дієвість адміністративного судочинства залежить від того, на скільки повно і всебічно будуть підтверджені доказами обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Чинним процесуальним законодавством встановлено вимоги, за умови дотримання яких докази є допустимими, водночас обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Окремими положеннями статей 94 та 79 Кодексу адміністративного судочинства України визначено особливості використання як засобів доказування письмових доказів (копій та оригіналів), а також особливості їх подання до суду та учасникам справи.

Важливою вимогою використання копії письмового доказу як достовірного та допустимого доказу у справі є її належне засвідчення та передчасне надсилання іншим учасникам справи.

Приписами процесуального законодавства визначено дві форми подання до суду письмових доказів: в паперовій формі (в оригіналі або в належним чином засвідченій копії) або в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи через Електронний кабінет.

Іншої форми подання до суду процесуальних документів (в тому чисті письмових доказів) чинними нормами Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено.

Також згідно п.2 ч. 4 ст. 162 КАС України до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Судом встановлено, що дійсно 26.12.2024 представником відповідача через систему «Електронний суд» було направлено відзив на позовну заяву, який був долучений до матеріалів справи.

Разом з тим з матеріалів, доданих до відзиву, вбачається, що в останньому містяться додатки: довіреність на Гулійову О.О., виписку з ЄДР, звернення, повістку та довідку про причини повернення, постанову та рапорт.

В свою чергу, документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи у відповідності до вимог ч. 4 ст. 162 КАС України, в додатках, долучених до відзиву, відсутні.

Водночас суд зазначає, що суд дійсно повинен, отримавши відзив на позовну заяву, переконатися в тому, що учасник справи, який його подав, надав суду докази направлення його іншим учасникам судового процесу. Разом з тим обов`язок здійснювати перевірку отримання іншою стороною такого відзиву у суду відсутній.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.06.2020 по справі №420/5918/18.

Частиною другою статті 159 КАС України передбачено, що заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Частинами третьою та четвертою статті 162 КАС України встановлено, що копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. До відзиву додаються, зокрема, документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Відповідно до статті 79 КАС України суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази повинні бути належними, достатніми та достовірними.

Відповідно до пункту 11 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Абонент самостійно визначає як організувати відносини з оператором поштового зв`язку, щоб забезпечити отримання надісланої йому кореспонденції.

Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі №820/1186/17 зробив висновок, що належним доказом надіслання суб`єктом владних повноважень позовної заяви з додатками відповідачу та третім особам є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.

Проте, не можуть бути належними доказами надсилання кореспонденції витяги/копії з реєстру вихідних документів установи, що відправляються простою письмовою кореспонденцією, який не дає можливості дослідження питання фактичного скерування даного реєстру на вузол поштового зв`язку та надсилання до адресату.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, наприклад: у постановах від 17 жовтня 2019 у справі № 826/16127/17, від 17 липня 2019 у справі № 810/719/18.

Враховуючи викладене, суд доходить до висновку про порушення відповідачем процесуальних норм статей 79, 162 КАС України в частини не забезпечення вчасного надсилання копії відзиву на позовну заяву позивачу у справі, що стало підставою порушення прав позивача на рівність та змагальність сторін, позбавило процесуального права на спростування правової позиції відповідача у спосіб подання відповіді на відзив.

Згідно з ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про неможливість прийняття до розгляду відзиву на позов з додатками та необхідність повернення його відповідачу без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною дев`ятою статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 .

03.12.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 на ОСОБА_1 було складено постанову №534 про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн.

Як вбачається з тексту зазначеної постанови 31.10.2024 о 11 год ОСОБА_1 не з`явився за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_2 у строк та місце, зазначені в повістці, чим порушив вимоги абзацу другого частини першої статті 22 ЗУ " Про мобілізаційну підготовку та моблізацію".

При цьому з наданих відповідачем доказів вбачається, що 18.10.2014 засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 за адресою проживання була направлена повістка з вимогою прибуття на 31.10.24 о 11 год для уточнення даних до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дана повістка не була вручена у зв`язку з відсутності адресата за вказаною адресою та повернута за місцем обслуговування 26.10.2024.

В свою чергу, позивач не погоджується з оскаржуваною постанову та вважає її незаконною та безпідставною.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів

Відповідно до положень ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Так, спірні правовідносини у даній справі склались з приводу правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП.

Статтею 210 КУпАП передбачено, що порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку тягне за собою накладення штрафу від тридцяти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого порушення в особливий період тягнуть за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з абз. 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій

Так, 17.03.2014 оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який в подальшому продовжувався та триває на теперішній час.

Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних регламентовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487, Положенням про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Отже, військовий обов`язок включає, зокрема, дотримання правил військового обліку.

Частиною 8 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виконання військового обов`язку в запасі полягає в дотриманні військовозобов`язаними порядку і правил військового обліку, проходженні зборів для збереження та вдосконалення знань, навичок і умінь, необхідних для виконання обов`язків військової служби в особливий період

Загальні правила військового обліку визначені ст. 33 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно з якою військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів

Військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний. Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» взяттю на військовий облік військовозобов`язаних у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України підлягають громадяни України, які досягли 27-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників.

Так, механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначено Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, додатком 2 до якого затверджені Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Абзацом 2 п. 1 Правил військового обліку передбачено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, зокрема

- прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки на збірні пункти, призовні дільниці, до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках, розпорядженнях) районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки для взяття на військовий облік та визначення призначення на особливий період, оформлення військово-облікових документів, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на навчальні (перевірочні) та спеціальні збори військовозобов`язаних та резервістів.

Отже, об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 210 КУпАП, виражається у порушенні Правил військового обліку, зокрема, щодо встановленого обов`язку прибувати до територіальних центрів комплектування та з`явлення за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_3 у строк та місце, значених в повістці про виклик.

Так дійсно матеріали справи містять повістку від 18.10.2024 № 716425 на ім`я ОСОБА_1 , якою останньому запропоновано прибути 31.10.2024 о 11:00 год. за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому дана повістка не була вручена у зв`язку з відсутності адресата за вказаною адресою та повернута за місцем обслуговування 26.10.2024.

В подальшому, не надавши поважних причин неприбуття по повістці, ОСОБА_1 був поданий в розшук ХРУП №3 ГУНП у Харківській області.

03.12.2024 дана особа була доставлена до ІНФОРМАЦІЯ_1 для притягнення до відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Того ж дня за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП, стосовно ОСОБА_1 винесено оскаржувану постанову № 534 від 03.12.2024.

Обґрунтовуючи протиправність притягнення до адміністративної відповідальності, представник відповідача зазначав, що ОСОБА_1 не надав доказів наявності поважних причин неявки до ІНФОРМАЦІЯ_1 у вказаний час.

Однак спірним питанням у даному випадку є питання здійснення відповідачем належного виклику позивача до відповідача.

Так процедура оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин Збройних Сил, інших військових формувань, Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів визначена Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560.

Відповідно до п. 28 Порядку № 560 виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки (додаток 1).

Пунктом 40 Порядку № 560 передбачено, що під час вручення повістки здійснюється фото- і відеофіксація із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації представником територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейським.

Згідно з п. 41 Порядку № 560 належним підтвердженням оповіщення резервіста або військовозобов`язаного про виклик до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу чи відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ є:

1)у разі вручення повістки - особистий підпис про отримання повістки, відеозапис вручення повістки або ознайомлення з її змістом, у тому числі відеозапис доведення акта відмови від отримання повістки (додаток 2), а також відеозапис відмови резервіста або військовозобов`язаного у спілкуванні з особою, уповноваженою вручати повістки.

2)2) у разі надсилання повістки засобами поштового зв`язку: день отримання такого поштового відправлення особою, що підтверджується інформацією та/або документами від поштового оператора; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання особи, повідомленою цією особою територіальному центру комплектування та соціальної підтримки під час уточнення своїх облікових даних; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати поштове відправлення чи день проставлення відмітки про відсутність особи за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання в установленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншої адреси місця проживання

У разі неприбуття у строк, визначений у повістці, громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше ніж протягом трьох днів від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ), повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ) або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів (п. 24 Порядку № 560).

Так дійсно матеріали справи містять повістку від 18.10.2024 № 716425 на ім`я ОСОБА_1 , якою останньому запропоновано прибути 31.10.2024 о 11:00 год. за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому дана повістка не була вручена у зв`язку з відсутності адресата за вказаною адресою та повернута за місцем обслуговування 26.10.2024.

З наданих відповідачем доказів вбачається, що 18.10.2024 засобами поштового зв`язку на адресу АДРЕСА_2 , що є фактичним місцем проживання позивача та ним не заперечується, була направлена повістка № 716425 з вимогою прибуття на 31.10.2024 о 11-00 годині для уточнення даних за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Довідки про причини повернення за формою Ф20, складеною відповідальним працівником АТ «УКРПОШТА», Повістка не була вручена адресату з причини: адресат відсутній за вказаною адресою, та повернута за місцем обслуговування.

Добросовісне виконання працівниками АТ «Укрпошта» своїх службових обов`язків у даному випадку презюмується, а в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази протилежного.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 13 березня 2019 року у справі № 639/4278/16-а та від 30 листопада 2020 року у справі № 806/1943/18.

Таким чином, ОСОБА_1 був належним чином, а саме відповідно до вимог підп. 4 п. 41 Постанови КМУ № 560, оповіщеним про необхідність явки до на 31.10.2024 о 11-00 годині для уточнення даних до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи позивача про те, що він не був оповіщеним належним чином шляхом отримання повістки про необхідність явки до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, є безпідставними, суперечать вимогам закону, та спростовуються матеріалами справи

Суд зазначає, що органи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки несуть відповідальність за надсилання військовозобов`язаному відповідних повісток. Той факт, що позивач не отримав кореспонденцію, надіслану йому на зареєстровану адресу місця проживання, сам по собі не є достатнім аргументом для заяви про те, що права військовозобов`язаного були порушені. Нормами вказаного Порядку, прийнятого на виконання ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чітко закладено презумпцію обізнаності військовозобов`язаного у разі надіслання повісток підрозділами ТЦК та СП за зареєстрованим (зазначеним військовозобов`язаним) місцем проживання.

Позивач не надав доказів, того, що він повідомляв територіальному центру комплектування та соціальної підтримки іншу адреси місця проживання.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк. У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.

Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються

перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк;

смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка)

Отже, позивачем не надано доказів поважності причин неприбуття за повісткою на 31.10.2024 о 11-00 годині для уточнення даних за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 не надано доказів виконання вимог п. 24 Порядку № 560 щодо повідомлення відповідача у найкоротший строк, тобто не пізніше ніж протягом трьох днів від визначених у повістці дати і часу, про причини неприбуття за повісткою, та прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_1 у строк, що не перевищує 7 днів від дня, зазначеного у повістці.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 , будучи належним чином оповіщеним про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_1 31.10.2024 о 11-00 для уточнення даних, на визначений час і дату не з`явився, причини не прибуття не повідомив, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме абз. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що стало підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-КУпАП.

Судом встановлено, що справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 розглянуто упровадженою на те посадовою особою, як того вимагають положення ст. 235 КУпАП.

Справу розглянуто за участю позивача, що підтверджується його підписом у постанові про отримання її копії, а також фактичними обставинами справи.

Під час розгляду справи посадовою особою відповідача дотримано вимоги ст. 245, 252, 278-280 КУпАП, оскільки позивачем не наведено обґрунтованих аргументів на підтвердження протилежного, як і не надано жодного доказу на підтвердження цього, зокрема пояснень, заперечень, фото- та відеоматеріалів.

Матеріали судової справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 під час розгляду справи про адміністративне правопорушення було обмежено в правах, визначених ст. 63 Конституції України і ст. 268 КУпАП, а позивачем не наведено аргументів на підтвердження цієї обставини.

Зміст оскаржуваної постанови відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки у ній зазначено дату розгляду справи, місце розгляду, посаду, звання та прізвище, ім`я по батькові особи, яка розглядає справу, особа, щодо якої розглядається справа, суть і обставини правопорушення, прийняте по справі рішення, вид адміністративного стягнення та сума штрафу.

Постанова містить посилання на докази, що стосуються направлення та вручення/невручення повістки. При цьому, КУпАП та підзаконні нормативно-правові акти не містять імперативної норми, яка би передбачала обов`язкове зазначення у постанові усіх реквізитів доказів, на підставі яких прийнято рішення суб`єкта владних повноважень про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Решта доводів позивача мають формальний характер, жодним чином не спростовують вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Суд також наголошує, що відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 640/11468/20, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови безумовного дотримання ним передбаченої законом процедури прийняття такого рішення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 400/1510/19, від 5 липня 2022 року у справі № 522/3740/20, від 27 вересня 2022 року у справі № 320/1510/20, від 3 жовтня 2022 року у справі № 400/1510/19, від 1 листопада 2022 року у справі № 640/6452/19 та від 18 січня 2023 року у справі №500/26/22.

Крім того Верховний Суд у постанові від 16 березня 2023 року по справі №400/4409/21 зазначив, що визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, яке спрямоване на захист суспільних інтересів, внаслідок застосування судами надмірного формалізму може призвести до таких наслідків, як, зокрема нанесення суттєвої шкоди суспільним інтересам або уникнення правопорушником обов`язку виконувати або дотримуватися законодавства.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що оскаржувана по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, щодо ОСОБА_1 є законною, обґрунтованою та такою, що прийнята за наслідком повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи на підставі належних та допустимих доказів, які підтверджують вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП; прийнята уповноваженою на те особою в межах компетенції та відповідно до закону, з дотриманням встановленої законом процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності, у зв`язку чим відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до частини 3 статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку про залишення оскаржуваної постанови без змін, а позову без задоволення.

У відповідності до вимог ст. 139 КАС України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати залишаються за позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 9, 77, 132, 139, 205, 242 - 244, 246, 250, 255, 286, 292- 293, 295, 297 КАС України, суд

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Постанову №534 по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 - 1 КУпАП залишити без змін.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду через Шевченківський районний суд м. Харкова разом із одночасним надісланням копії апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за вебадресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/на Офіційному веб - порталі судової влади України.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_4 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 23 червня 2025 року.

Суддя В. М. Яковлева