Справа № 160/8681/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2025 рокуСправа №160/8681/25
24 березня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління ДПС України у Дніпропетровській області (далі відповідач), яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, прийняті Головним управління ДПС в Дніпропетровській області, а саме:
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність рішень відповідача, які є предметом оскарження. Стверджує, що податкові повідомлення-рішення розраховані неналежним чином, при цьому не враховано важливі обставини: перебування майна у спільній сумісній власності, не виходячи із сумарної площі об`єктів, а також не зважаючи на пошкодження майна в ході бойових дій.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 160/8681/25 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
23 квітня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та наполягає на правомірності спірних ППР, надає порядок визначення розміру податкових зобов`язань, визначених такими ППР, а також вказує на використання відомостей інформаційних систем.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року клопотання Дніпровської міської ради про залучення до участі у справі в статусі третьої особи у справі №160/8681/25 повернуто без розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Дніпровську міську раду.
20 червня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від представника позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач наполягає на дотриманні строку звернення до суду та наявності правових підстав для задоволення позову з підстав, викладених у позовній заяві.
Третя особа правом подачі письмових пояснень не скористалась.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, електронний доказ, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Згідно інформаційної довідки від 21.03.2025 року №419091137 об`єкти нерухомого майна, по яким прийняті податкові повідомлення-рішення, належать позивачу.
Вважаючи такі податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Згідно з пп. 14.1.129-1., 14.1.157 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться:
а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;
б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;
в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;
г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;
ґ) будівлі промислові та склади;
д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);
е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;
Податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.
Відповідно до пп. 41.1.1. п. 41.1. ст. 41 Податкового кодексу України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.
Підпунктом 54.3.3. п. 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України визначено, що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.
Згідно з п. 58.1. ст. 58 Податкового кодексу України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян).
Розділом XII Податкового кодексу України врегульовано сплату платниками податків податку на майно.
Згідно пп. 265.1.1. п. 265.1. ст. 265 Податкового кодексу України податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
За пп. 266.1.1. п. 266.1. ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до пп. 266.2.1. п. 266.2. ст. 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
За пп. 266.3.1., 266.3.3. п. 266.3. ст.266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.
Згідно з пп. 266.5.1. п. 266.5. ст. 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Підпунктом 266.6.1. п. 266.6. ст. 266 Податкового кодексу України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Відповідно до п. 266.7.5. п. 266.7. ст. 266 Податкового кодексу України платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і не пізніше 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта/об`єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально.
Згідно пп. 266.7.5. п. 266.7. ст. 266 Податкового кодексу України платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і не пізніше 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта/об`єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Передусім суд зауважує, що в наявності розбіжність між оцінками сторін щодо дати ознайомлення позивача з податковими повідомленнями-рішеннями від 10.04.2023 року. Цю суперечність суд вирішує виходячи з завдання адміністративного судочинства та принципу верховенства права, невід`ємною складовою якого є право на судовий захист. Суд вважає розсудливими доводи позивача про те, що він не був обізнаний про існування спірних ППР, а оскаржив їх після отримання копій таких рішень на запит адвоката, в зв`язку з чим суд вважає вірними власні висновки про наявність правових підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду, в т.ч. в аспекті дати ознайомлення з податковими повідомленнями-рішеннями від 10.04.2023 року та з урахуванням додатково наданих відповідачем доказів.
Позивач щодо цих податкових повідомлень-рішень зазначав, що розмір орендної плати за землю встановлюється виключно на підставі нормативної грошової оцінки землі проведеної з урахуванням положень Методики вповноваженим на це органом зі складанням відповідної технічної документації яка повинна бути затверджена органом місцевого самоврядування, а розмір такої оцінки зазначається у витягу з технічної документації, який видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Доказів отримання такого витягу, який би слугував підставою для розрахунку орендної плати відповідачем не надано. Отже, відповідачем було здійснено розрахунок грошових зобов`язань з орендної плати без додержання вимог податкового законодавства, що свідчить про його неправомірність.
Відповідач зазначав, що для обчислення розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки контролюючий орган використав дані Державного земельного кадастру.
Згідно п. 289.1. ст. 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.
Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» від 11.12.2003 року №1378-IV дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Суд зауважує, що довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 11.07.2023 року у справі №813/2901/18.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 19.01.2023 року у справі №520/6006/21.
У спорах правомірності рішень чи діянь тягар доказування покладається саме на суб`єкта владних повноважень, а не на позивача.
На сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 19.01.2023 року у справі №520/6006/21.
Відповідно, в цій справі на відповідача покладено тягар доказування правомірності свого рішення, при цьому застосовується стандарт доказування «поза розумним сумнівом».
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3); добросовісно (п. 5); розсудливо (п. 6); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8).
Зазначені критерії хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення та вчиняє дії.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 9901/459/21.
Суд констатує, що усі чотири податкові повідомлення-рішення містять істотні недоліки у процедурі визначення позивачу податкового зобов`язання, які зумовлюють висновок про їх протиправність:
1) щодо земельної ділянки на Монастирському острові: використано відомості витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку, надані органом Держгеокадастру, станом на 29.06.2016 року, що свідчить про відсутність будь-якої актуалізації інформації про нормативну грошову оцінку;
2) щодо земельних ділянок по вул. Чернишевського: витяг з технічної документації про нормативно грошову оцінку не отримувався взагалі, розрахунок здійснено виходячи з вартості станом на 09.03.2023 року, яка без будь-якого належного обґрунтування перенесена на весь 2023 рік. При цьому відомості в наявності лише щодо земельної ділянки №0074, а щодо земельної ділянки №0075 відомості відсутні. Окрім цього, на інформація з ДЗК містить відомості про нормативну грошову оцінку 237397,94 грн, відповідач лист органу Держгеокадастру щодо індексації НГО в розмірі 105,1%, однак навіть з урахуванням такої індексації розмір нормативної грошової оцінки не складатиме величину, яка вказана відповідачем у ППР;
3) щодо земельної ділянки по вул. Троїцька: відповідачем надано документ невстановленої форми (табличка на аркуші А4 без будь-яких відомостей щодо джерела її походження, суб`єкта формування витягу, суб`єкта засвідчення і тд). Окрім цього, цей документ містить відомості станом на 02.06.2023 року, які без будь-якого належного обґрунтування перенесені на весь 2023 рік. Будь-які інші відомості про земельну ділянку відсутні, що унеможливлює однозначну перевірку інших визначальних параметрів (передусім, площі земельної ділянки).
Отже, розрахунок податкових зобов`язань з земельного податку здійснено в неналежний спосіб, що підтверджується матеріалами справи та відсутності в них належних і допустимих доказів на обґрунтування обраного відповідачем порядку визначення податкових зобов`язань.
В свою чергу суд не є суб`єктом, який має повноваження замість відповідача збирати необхідні відомості для належного визначення розміру податкового зобов`язання. Оскільки відповідачем допущено не математичні, а методологічні помилки, в т.ч. не зібрано належні докази, відсутні підстави для часткового скасування податкових повідомлень-рішень, в зв`язку з чим вони підлягають скасуванню в повному обсязі.
Усі інші податкові повідомлення-рішення узагальнено об`єднані за ознакою визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Позивач зазначав, що при обчисленні податку податковим органом не було враховано, що об`єкти нерухомого майна перебувають у спільній сумісній власності подружжя, оскільки позивач не надала суду доказів звернення з письмовою заявою до відповідача про визначення за їх згодою (подружжя) платника податку на нерухомість.
Крім того, податкові повідомлення-рішення за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки винесені відповідачем не виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту в підпункту 266.4.1 пункту 266.4 ст. 264 Податкового кодексу України, а щодо кожного об`єкта нерухомості, що є порушенням вимог п.п. 266.7.1 пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України.
Більш того, деякі об`єкти були зруйновані в результаті бойових дій.
Відповідач на аргумент про спільну сумісну власність подружжя відповіді не надав.
Щодо цього аргументу суд зауважує, що пп. 266.1.2 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України визначено, що в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.
Судом вже зроблено висновки щодо тягаря доказування у справі. Відповідач на виконання вимог пп. «б» пп. 266.1.2 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України не надав до суду доказів, що між співвласниками визначено згоду про те, що платником є позивач. Більш того, відсутні і будь-які докази вжиття відповідачем принаймні спроби з`ясувати такі відомості, що не узгоджується з приписами ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адже відповідач фактично презюмував обставину без будь-якого нормативного передбачення для таких дій, однак мав обов`язок об`єктивно встановити відповідні обставини.
Суд зауважує, що докази прийняття ППР щодо співвласників на відповідну частину майна відсутні, а розрахунки наявних ППР вказують на те, що податкове зобов`язання по всьому об`єкту нерухомого майна визначене лише одному зі співвласників.
Щодо аргументу про застосування пільги відповідач послався на пп. 266.4.3 п.266.4 ст.266 передбачено, що пільги з податку, передбачені підпунктами 266.4.1 та 266.4.2 цього пункту, для фізичних осіб не застосовуються до об`єкта/об`єктів оподаткування, якщо площа такого/таких об`єкта/об`єктів перевищує п`ятикратний розмір неоподатковуваної площі, встановленої підпунктом 266.4.1 цього пункту.
Згідно пп. «в» пп. 266.4.1. п. 266.4. ст. 264 Податкового кодексу України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується: для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.
Суд зауважує, що виклад пп. «в» пп. 266.4.1. п. 266.4. ст. 264 Податкового кодексу України вказує на необхідність підрахування не загальної площі для обох підпунктів пп. 266.4.1. п. 266.4. ст. 264 Податкового кодексу України, а окремо по кожному з них.
Адже згідно п. 56.21. ст. 56 Податкового кодексу України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Однак, відповідні обчислення відповідачем не проводилися. Відсутні і результати обчислення загальної площі об`єктів, які належали саме позивачу станом на 2023 рік, як в цілому, так і в розрізі правового режиму майна: спільна сумісна власність. Усі ці обставини, які впливають на застосування пільги, відповідачем в цілому не були встановлені.
Щодо аргументу про пошкодження окремих об`єктів відповідач зазначав: позивачем, на підтвердження пошкодження та руйнування належних їй об`єктів нерухомого майна, додано до позовної заяви постанови слідчого СБУ від 02.12.2022 та від 22.05.2023, які не є підставою для звільнення від оподаткування, оскільки інформація про знищення/пошкодження об`єктів нерухомості не внесена до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації.
Згідно постанови про визнання речовим доказом від 02.12.2022 року внаслідок ракетного удару значні пошкодження завдано будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності позивачу.
Відповідно до пп. 3 п. 69.22. п. 69 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не нараховується та не сплачується за пошкоджені об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості (як такі, що потребують капітального ремонту, реконструкції чи реставрації внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України): за період з 1 березня 2022 року та наступні податкові (звітні) періоди - за об`єкти житлової нерухомості, у тому числі їх частки, які перебувають у власності юридичних осіб, які були пошкоджені у 2022 році внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та дані про пошкодження яких внесені до Реєстру майна. Нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відновлюється починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому за даними Реєстру майна об`єкти житлової нерухомості капітально відремонтовані, реконструйовані, реставровані та визнані придатними для проживання;
за період з 1 березня 2022 року та наступні податкові (звітні) періоди - за об`єкти нежитлової нерухомості, у тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних та/або юридичних осіб, які були пошкоджені у 2022 році внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та дані про пошкодження яких внесені до Реєстру майна. Нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, по таких об`єктах нерухомого майна відновлюється починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому за даними Реєстру майна об`єкти нежитлової нерухомості капітально відремонтовані, реконструйовані, реставровані та визнані придатними для використання за цільовим призначенням.
Суд зауважує, що з урахуванням вимог до діяльності відповідача за ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України він, маючи в розпорядженні відомості про «значне пошкодження будівлі» в результаті ракетного удару, діючи на виконання мети законодавця, який врегулював ці правовідносини шляхом надання тимчасової пільги для власників постраждалих споруд, мав забезпечити з`ясування внесення відповідних відомостей до державного реєстру. Натомість відповідач не надав до суду ані витягів про відсутність відповідних відомостей в реєстрі, ані доказів повідомлення позивача щодо відповідного нормативного регулювання та необхідності вчинити відповідні дії. На противагу цьому позивач надала витяг з такого державного реєстру від 02.05.2024 року.
Також відповідач безпідставно звертав увагу на те, що в цьому листі вказано про ракетний обстріл від 28.07.2023 року, адже в постанові від 02.12.2022 року йдеться про ракетний обстріл цієї ж будівлі, тобто вона двічі постраждала від ракетного обстрілу.
Узагальнюючи вищевикладене, суд констатує протиправний характер усіх прийнятих щодо позивача податкових повідомлень-рішень, а також відсутність підстав для їх часткового скасування, оскільки для цього суд мав би реалізувати повноваження відповідача, які ним не реалізовуватись, тобто в спірних правовідносинах лише суд і вже на стадії судового розгляду справи про правомірність податкових повідомлень-рішень з`ясовував би обставини, які мають юридичне значення для прийняття таких податкових повідомлень-рішень та повинні встановлюватись в ході проведення перевірки. Такі дії були б порушенням принципу поділу влади та перетворювали суд з органу судового контролю на податковий орган вищого рівня, при цьому в будь-якому випадку йшлося б про те, що підстави для прийняття податкових повідомлень-рішень були б встановлені після прийняття податкових повідомлень-рішень, що не узгоджується з засадами верховенства права та правової визначеності
Отже, позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Враховуючи зазначене, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо судових витрат.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 3946,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 04.04.2024 року. Відповідно до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко