Справа № 320/3502/24
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3502/24 Суддя (судді) першої інстанції: Жук Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати різниці грошового забезпечення, недоотриманого внаслідок незаконного звільнення (переміщання) з посади директора Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України за період з 09.12.2021 по 01.09.2022, з 28.09.2023 по 20.12.2023 в сумі 478316,57 грн;

- зобов`язати відповідача здійснити виплату різниці грошового забезпечення, недоотриманого внаслідок незаконного звільнення (переміщання) з посади директора Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України за період з 09.12.2021 по 01.09.2022, з 28.09.2023 по 20.12.2023 в сумі 478316,57 грн;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 27.09.2021 по 08.12.2021 в сумі 3540,47 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача 3540,47 грн надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 27.09.2021 по 08.12.2021.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 різницю грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді внаслідок незаконного звільнення (переміщання) з посади директора Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України. Зобов`язано Міністерство оборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 різницю грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді внаслідок незаконного звільнення (переміщання) з посади директора Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України. Визнано протиправною бездіяльність Міністерство оборони України щодо невиплати позивачу недоотриманої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 27.09.2021 по 08.12.2021 внаслідок незаконного скасування допуску до державної таємниці. Зобов`язано Міністерство оборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоотриману надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 27.09.2021 по 08.12.2021 внаслідок незаконного скасування допуску до державної таємниці. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що під час розгляду справи про поновлення позивача на посаді питання про стягнення різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді не було предметом судового розгляду та позивач не скористався своїм правом ініціювати вирішення цього питання при розгляді справи №640/3978/22, а щодо позовних вимог про нарахування і виплату недоотриманої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень позивачем пропущено строк звернення до суду.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що він не позбавлений права після вирішення спору про поновлення на посаді звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку або різниці грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, а строк для позовних вимог про стягнення надбавки за роботу в умовах режимних обмежень не пропущено.

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, введення в Україні воєнного стану та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу на посаді директора Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України та відповідно до п.2 наказу Міністерства оборони України від 27.09.2021 № 144ДС/КП у зв`язку зі скасуванням Службою безпеки України допуску до державної таємниці позивачу припинено доступ до державної таємниці (а.с.9-11).

Наказом Міністра оборони України від 08.12.2021 № 649 (по особовому складу) полковника ОСОБА_1 , директора Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України, увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (а.с.8).

Вказані накази були оскаржені позивачем у судовому порядку та рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.08.2022 у справі № 640/3978/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2022, визнано протиправними та скасовано наказ Міністерства оборони України від 27.09.2021 № 144ДС/КП та наказ Міністерства оборони України від 08.12.2021 № 649 в частині, що стосується позивача, а також поновлено полковника ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України з 09.12.2021 (а.с.12-23).

Наказом Міністра оборони України від 20.12.2023 №1646 поновлено позивача на посаді з 09.12.2021 (а.с.27-28).

На запит позивача від 12.01.2024 листом від 16.01.2024 № 220/13/ВихЗПІ/40 Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України повідомлено про відмову у здійсненні виплати різниці грошового забезпечення та надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, оскільки у рішенні суду відсутні такі зобов`язання (а.с.46).

Не погоджуючись з протиправною бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що позивач має право на отримання різниці грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді та відповідну надбавку за роботу, пов`язану з допуском до державної таємниці.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, який визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частинами 1, 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 2 ст.8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що у разі незаконного звільнення з військової служби або переміщення по службі військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом або перебуває на кадровій військовій службі, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді. Посада вважається нижчою, якщо за цією посадою штатним розписом передбачено нижче військове звання, а за умови рівних звань - менший посадовий оклад. У разі якщо штатним розписом передбачено два військових звання або диференційовані посадові оклади, до уваги береться вище військове звання або вищий посадовий оклад. У разі заподіяння йому таким звільненням (переміщенням) моральної шкоди вона може бути відшкодована за рішенням суду.

У разі поновлення на військовій службі (посаді) орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання про виплату військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення). Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і у пільговому обчисленні) та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання.

Отже, за період, коли особа виконувала військовий обов`язок на нижчеоплачуваній посаді має право на виплату різниці за час виконання такої роботи після поновлення її на попередній посаді.

При цьому, при ініціюванні судового спору про поновлення на попередній посаді відсутня необхідність заявлення відповідних позовних вимог про стягнення з роботодавця середнього заробітку (різниці заробітку), оскільки вирішення органом, який розглядає трудовий спір, питання про виплату різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді) належить до обов`язків такого органу.

За таких обставин, твердження скаржника щодо не порушення позивачем відповідного питання при розгляді судом справи про його поновлення на посаді, не може бути підставою для позбавлення його права на отримання відповідних соціальних гарантій у формі різниці матеріального і грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення).

Питання щодо можливості звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу після вирішення в судовому порядку спору про поновлення незаконно звільненого працівника вже було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, в постанові якої від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 викладено правовий висновок, за яким позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

Беручи до уваги, що правовідносини щодо стягнення різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді) є подібними до стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то колегія суддів вважає за можливим застосувати наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду до спірних правовідносин.

Щодо строків звернення позивача з вимогами про стягнення на його користь надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 27.09.2021 по 08.12.2021, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частина 5 ст.122 КАС України передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Суд звертає увагу, що станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом (22.01.2024) положення ч.1, 2 ст.233 КЗпП України передбачали, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з тим, до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, положення ч.1, 2 ст.233 КЗпП України встановлювали, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Разом з тим, в період з 27.09.2021 по 08.12.2021 (за який позивач просить стягнути на його користь надбавку за роботу в умовах режимних обмежень), законодавство не визначало строки позовної давності для звернення до суду в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці.

Верховний Суд неодноразово досліджував питання щодо строків позовної давності, які підлягають застосуванню у спорах про порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, сформувавши загальний висновок, що період взаємовідносин з роботодавцем до 19 липня 2022 року регулюється положеннями ст.233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати [грошового забезпечення] без обмеження будь-яким строком.

Вказаний висновок викладено, зокрема, в постанові Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, який підлягає врахуванню судом.

Наведене свідчить про помилковість тверджень скаржника про недотримання позивачем строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання різниці у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді) та надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у спірний період.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, при цьому колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В той же час, апеляційна скарга не містить доводів та обґрунтувань в частині незадоволених позовних вимог та у вказаній частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому, в силу вимог ст.308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не переглядається.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянтів не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Керуючись ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Текст постанови виготовлено 19 червня 2025 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма