Справа № 320/8095/20
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 червня 2025 року

м. Київ

справа №320/8095/20

адміністративне провадження №Зі/990/98/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Берназюка Я.О., розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Коваленко Н.В., Бучик А.Ю., Рибачука А.І., визначеної для розгляду касаційної скарги на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2025 року у справі №320/8095/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 28 серпня 2020 року, оформлене протоколом №10503, про зменшення ОСОБА_1 загального проценту розрахунку пенсії від середнього заробітку з 90% до 60% та виплату пенсії з обмеженням її розміру;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років у розмірі 90% від суми усіх складових заробітку, зазначених у довідці Офісу Генерального прокурора №21-1395зп від 10 липня 2020 року, без обмеження граничного розміру пенсії, та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії з 01 квітня 2020 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16.02.2021 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 28 серпня 2020, оформлене протоколом №10503, про зменшення ОСОБА_1 загального проценту розрахунку пенсії від середнього заробітку з 90% до 60% та виплату пенсії з обмеженням її розміру.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років у розмірі 90% від суми усіх складових заробітку, зазначених у довідці Офісу Генерального прокурора №21-1395зп від 10 липня 2020 року без обмеження граничного розміру пенсії та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії з 17 липня 2020 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2021 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області задоволено частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , починаючи з 17 липня 2020 року, в розмірі 90% від суми місячної заробітної плати на відповідній посаді, на підставі довідки Офісу Генерального прокурора №21-1395зп від 10 липня 2020 року, з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

10 січня 2024 року позивач звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про роз`яснення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2024 року у справі №320/8095/20.

28 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду із заявою про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, в якій позивач просив суд апеляційної інстанції встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у справі №320/8095/20, відповідно до статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), та зобов`язати надати відповідний звіт про виконання рішення суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення відмовлено.

Не погодившись ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду визначено склад колегії: Коваленко Н.В., Бучик А.Ю., Рибачук А.І.

13 червня 2025 року позивач звернувся до Верховного Суду із заявою про відвід суддів Коваленко Н.В., Бучик А.Ю. та Рибачука А.І. від участі у розгляді касаційної скарги у цій справі.

Позивач обґрунтував заяву про відвід колегії суддів тим, що існують обставини, які викликають сумніви у неупередженості та об`єктивності суддів, які зводяться до незгоди з постановленою Верховним Судом у справі №320/8095/20 ухвалою від 27 січня 2025 року, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 333 КАС України.

Крім того, заявник наголошує на тому, що: «викликає великий сумнів сама процедура автоматизованого розподілу справи, коли при нібито «автоматизованому» розподілі з 45 суддів суду уповноваженою особою апарату суду, відповідальною за здійснення автоматизованого розподілу судових справ, під різними приводами (типу відпустка, не слухає категорію чи не слухав поєднану справу і т.п.) виключаються 44 судді і залишається один суддя Коваленко Н.В., яку і вибрали головуючим, тобто вибір без вибору. Так і з іншими двома суддями колегії - всіх інших (43 з 45) виключили, залишивши для розподілу Бучик А.Ю. та Рибачука А.І., і вони були вибрані нібито випадково, але безальтернативно, тобто самі серед себе».

За наслідками вирішення питання про обґрунтованість заявленого відводу Верховний Суд на підставі частини четвертої статті 40 КАС України постановив ухвалу від 16 червня 2025 року, якою визнав необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Коваленко Н.В., Бучик А.Ю. та Рибачука А.І. та передав останню до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає цю справу, в порядку, передбаченому КАС України, для розгляду питання про відвід.

За наслідками автоматизованого розподілу заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, визначеної для розгляду цієї справи, передано на розгляд судді Берназюку Я.О.

Відповідно до частини восьмої статті 40 КАС України суддя, якому передано заяву про відвід, вирішує питання про відвід в порядку письмового провадження.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Коваленко Н.В., Бучик А.Ю., Рибачука А.І., суддя-доповідач виходить з такого.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу, яка передбачає недопустимість повторної участі суддів в розгляді адміністративної справи.

Відповідно до частини третьої статті 40 КАС України питання про відвід судді вирішується судом, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Згідно з частиною четвертою статті 40 КАС України якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У цьому випадку вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Верховний Суд зазначає, що головна мета відводу - це гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу -запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді, тому сторона повинна навести обґрунтовані аргументи, що свідчать про наявність відповідних суб`єктивних та об`єктивних чинників.

Порядок визначення складу суду регламентується статтею 31 КАС України.

Відповідно до частини першої указаної статті визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених в частині другій статті 18 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ.

Положеннями частини другої статті 31 КАС України встановлено, що справа, розгляд якої відповідно до цього Кодексу здійснюється колегією суддів в обов`язковому порядку, розглядається постійною колегією суддів відповідного суду, до складу якої входить визначений Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою суддя-доповідач.

Згідно з частиною третьою статті 31 КАС України персональний склад постійних колегій суддів визначається зборами суддів відповідного суду.

Частиною тринадцятою статті 31 КАС України передбачено, що справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, визначених цим Кодексом.

Результати автоматизованого розподілу (повторного розподілу) справи оформлюються протоколом (частина шістнадцята статті 31 КАС України).

Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року №1845/0/15-21 (із змінами).

Пунктом 130 цього Положення визначено, що до початку функціонування підсистеми автоматизованого розподілу справ у складі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС) визначення складу суду […] здійснюється відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 (яке було викладене в новій редакції рішенням Ради суддів України від 02 квітня 2015 року №25 зі змінами).

Рішенням Вищої ради правосуддя від 28 лютого 2023 року №162/0/15-23 відтерміновано набрання чинності нормами розділу IV Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІТС (яким визначено «Особливості автоматизованого розподілу судових справ») до внесення змін до цього Положення та доопрацювання програмного забезпечення автоматизованої системи документообігу суду.

Отже на даний час особливості розподілу судових справ визначаються Положенням про автоматизовану систему документообігу суду, викладеного в новій редакції рішенням Ради суддів України від 02 квітня 2015 року №25 (із змінами) (далі - Положення №25).

Пунктом 2.3.44 розділу «Розподіл судових справ шляхом передачі судової справи раніше визначеному у судовій справі судді» Положення №25 передбачено, що раніше визначеному в судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу) передаються, зокрема, апеляційні та касаційні скарги, що надійшли до суду відповідної апеляційної чи касаційної інстанцій після визначення судді-доповідача у цій судовій справі, якщо провадження не закінчено.

Водночас пунктом 2.3.13 «Повноваження зборів суддів щодо здійснення автоматизованого розподілу судових справ між суддями» цього ж Положення передбачено, що збори суддів відповідного суду мають право визначати особливості здійснення автоматизованого розподілу судових справ, зокрема, у разі повторного надходження до суду позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, з передбачених процесуальним законом підстав.

На підставі указаних норм Положення №25 збори суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді прийняли рішення «Про окремі питання передачі судових справ у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду раніше визначеному складу суду (судді-доповідачу, колегії суддів)» від 22 липня 2024 року №9, відповідно до пункту 1 якого передбачено, що передача судової справи раніше визначеному судді-доповідачу здійснюється щодо апеляційних і касаційних скарг (зокрема тих, які подані в межах однієї справи, але на різні судові рішення), що надійшли до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

У разі неможливості передачі судової справи раніше визначеному судді-доповідачу за правилами абзацу першого цього пункту (припинення повноважень щодо здійснення правосуддя на час надходження судової справи, звільнення з посади судді, перебування у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, соціальній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) така судова справа підлягає автоматизованому розподілу в загальному порядку, передбаченому Положенням про автоматизовану систему документообігу суду та Тимчасовими засадами використання автоматизованої системи документообігу та визначення складу суду у Верховному Суді (пункт 2 рішення).

Означене рішення зборів суддів застосовується з 23 липня 2024 року.

За наведених обставин доводи ОСОБА_1 про порушення порядку визначення складу суду у цій справі не знайшли свого підтвердження.

Оцінюючи доводи заявника щодо існування у нього сумнівів в об`єктивності та неупередженості суддів Коваленко Н.В., Бучик А.Ю. та Рибачука А.І. необхідно звернути увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно із законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У зв`язку із цим Верховний Суд звертає увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручання, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції «неупередженість» («безсторонність») судді, а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості Суд вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Білух проти України», заява №33949/02, пункт 49; «Fey v. Austria», заява №14396/88, підпункти 27, 28 та 30; «Wettstein v. Switzerland», заява №33958/96, пункти 42-43, «Pullar v. United Kingdom», заява №22399/93, пункт 38) обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

1) «об`єктивним критерієм», який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність; вирішальною є саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

2) «суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.

Таким чином, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розгляду справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Доводи ОСОБА_1 щодо наявності сумнівів в неупередженості суддів Коваленко Н.В., Бучик А.Ю. та Рибачука А.І. зводяться до суб`єктивних припущень заявника та незгодою з ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2025 року про відмову у відкритті касаційного провадження.

Водночас відмова у відкритті касаційного провадження з підстави, передбаченої положеннями частини другої статті 333 КАС України не є свідченням упередженості колегії суддів, оскільки належне обґрунтування мотивів для здійснення касаційного перегляду покладено на особу, яка оскаржує судові рішення і не може свідчити про негативне ставлення колегії суддів до заявника касаційної скарги.

Інших підстав, визначених статтею 36 чи статтею 37 КАС України, які б свідчили про особисту упередженість судді або його необ`єктивність під час розгляду справи позивач у своїй заяві не вказав, а Верховний Суд під час розгляду відповідної заяви таких підстав також не встановив.

З огляду на це, суддя-доповідач звертає увагу, що згідно з частиною четвертою статті 36 КАС України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Таким чином, наведені позивачем підстави для відводу суддів Коваленко Н.В., Бучик А.Ю. та Рибачука А.І. є необґрунтованими, оскільки вони не викликають обґрунтованих сумнівів у об`єктивності суддів, а матеріали заяви не містять доказів, які містили б належні, достатні, допустимі та достовірні дані щодо порушення гарантій неупередженості цих суддів.

Суддя-доповідач також наголошує, що не можуть бути підставою для відводу суддів заява, яка містить лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Аналогічна позиція щодо застосування статті 36 КАС України та, зокрема, критерію «неупередженості» судді висловлена Верховним Судом, зокрема в ухвалах від 17 лютого 2022 року у справі №761/26688/20, від 07 липня 2022 року у справі №372/4514/21, від 02 серпня 2022 року у справі №640/30770/20.

Відтак передбачених статтею 36 КАС України підстав для відводу суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду Коваленко Н.В., Бучик А.Ю. та Рибачука А.І. у цій справі немає.

Керуючись статтями 36, 37, 40 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Коваленко Н.В., Бучик А.Ю., Рибачука А.І. визначеної для розгляду касаційної скарги на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2025 року у справі №320/8095/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Я.О. Берназюк