Справа № 640/444/21
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Чернівці Справа № 640/444/21

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., за участю: секретаря судового засідання Петрович Я.Ф., представника позивача Гнидки М.В. та представника відповідача Кульги О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом Приватного акціонерного товариства Діпробудмашина до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними та скасування рішень,

УСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство Діпробудмашина звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради про визнання протиправними та скасування припису №241/П від 06 серпня 2020 року та постанови №35-20 від 23 грудня 2020 року Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строки для подання заяв по суті справи.

У зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду м. Києва на підставі Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 №2825-IX (зі змінами, внесеними згідно із Законом №3863-IX від 16.07.2024) та розробленого на виконання цього Закону Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України 16.09.2024 №399, яким визначено порядок передачі нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративних судових справ іншим окружним адміністративним судам України, дану адміністративну справу було передано на розгляд та вирішення Чернівецькому окружному адміністративному суду.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 07 березня 2025 року прийнято дану справу до свого провадження; роз`яснено учасникам справи, що розгляд цієї справи починається спочатку; вирішено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження; призначено розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Згідно змісту поданих позивачем заяв по суті справи та наданих у судовому засіданні пояснень, в обґрунтування незаконності оскаржуваних рішень позивач вказував, що вимоги Закону України «Про охорону культурної спадщини», порушення норм якого встановлено відповідачем, розповсюджуються виключно на об`єкти культурної спадщини. Натомість будівля по вул. Прорізна, 8 в м. Києві, щодо якої складено оскаржуваний припис та постанову, не належить до об`єкту культурної спадщини, не знаходиться як пам`ятка або об`єкт культурної спадщини на обліку, не занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік.

Також позивачем вказано, що 28 грудня 2021 року ним отримано отримав Дозвіл на виконання будівельних робіт за № ІУ01 на реконструкцію об`єкта будівництва: «Реконструкція нежилого будинку - адмінбудинку (літ. А) у межах його фундаментів у плані за адресою: м. Київ, вулиця Прорізна (Шевченківський р-н), б. 8» в Державній інспекції архітектури та містобудування України та розроблено проектну документацію, що пройшла відповідну експертизу (позитивну) в ТОВ «Експерт Проект Груп». Тобто, Дозвіл на виконання будівельних робіт дає право виконувати будівельні роботи з реконструкції будівлі у межах його фундаментів у плані, що не включає в себе проведення земляних робіт, підвищення висотності будівлі, проведення робіт навколо території, де розташована будівлі, а тому не підпадає під дію Закону України «Про охорону культурної спадщини».

При цьому повідомлено, що 15.07.2024 року позивач отримав в Державній інспекції архітектури та містобудування України Сертифікат № ІУ71, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта до проєктної документації та підтверджує його готовність до експлуатації на Об`єкт: «Реконструкція нежилого будинку - адмінбудинку(літ. А) у межах його фундаментів у плані за адресою: м. Київ, вулиця Прорізна (Шевченківський р-н), б. 8». Тобто, отримання Сертифікату № ІУ71 свідчить про той факт, що позивач у повній відповідності до норм чинного законодавства розробив проєктну документацію, отримав позитивний висновок експертизи щодо проєктної документації, на підставі якої, отримав Дозвіл на виконання будівельних робіт, виконав будівельні роботи і зареєстрував Акт готовності об`єкта до експлуатації.

В обґрунтування заявлених вимог вказувалося і про те, що об`єкт по вул. Прорізна, 8 в м. Києві не знаходиться у межах центрального історичного ареалу міста Києва, не розташований на території пам`ятки містобудівного місцевого значення «Вулиця Хрещатик», не знаходиться у архітектурній охоронній зоні, а відповідач не має повноважень на видачу припису щодо порушення режиму використання буферної зони об`єкта всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.

Крім цього, на думку позивача, відповідачем порушено і вимоги Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», а тому оскаржувані припис та постанова є незаконними.

Позивач просив суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Згідно змісту наявного у справі відзиву на позовну заяву та наданих у судовому засіданні пояснень, відповідач вказував про законність оскаржуваних рішень та безпідставність доводів позову. Зазначав про виявлення факту проведення позивачем будівельних робіт з демонтажу частини конструкцій будинку №8 по вул. Прорізній у м. Києві, зокрема, демонтовано перекриття горища, частина декоративного оздоблення та дах об`єкта. Крім того, на фасаді влаштовано отвори, у які встановлено поперечні металеві балки. При цьому встановлено, що науково-проектна документація щодо проведення указаних будівельних робіт на погодження до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не надходила, дозвіл на проведення відповідних робіт не надавався, що є порушенням вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Приватне акціонерне товариство Діпробудмашина є власником нежитлового будинку, що знаходиться по вул. Прорізна, 8 в м. Києві, та який, згідно змісту листа Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 15.09.2020 року №066-3305, як пам`ятка або об`єкт культурної спадщини не перебуває.

Водночас під час вжиття представником Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) охоронних заходів шляхом проведення візуального огляду вказаного об`єкту було встановлено факт проведення будівельних робіт, замовником яких є Приватне акціонерне товариство Діпробудмашина, з демонтажу частини конструкцій будинку №8 по вул. Прорізна у м. Києві, зокрема, демонтовано перекриття горища, частина декоративного оздоблення та дах об`єкта. Крім того, на фасаді влаштовано отвори, у які встановлено поперечні металеві балки.

За результатом перевірки системи електронного документообігу Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) виявлено, що станом на 06.08.2020 року науково-проєктна та/або проєктна документація щодо проведення вищевказаних робіт на пам`ятці на погодження до Департаменту не надходила, дозвіл на проведення відповідних робіт не надавався.

У зв`язку з цим Департаментом охорони культурної спадщини винесено припис №241/П від 06.08.2020 року, яким Департамент з метою захисту та збереження пам`ятки вимагав у Приватного акціонерного товариства Діпробудмашина:

1.З моменту отримання припису припинити будь-які роботи за адресою вул. Прорізна, 8.

2.В триденний строк з дня отримання цього припису надати на розгляд до Департаменту науково-проєктну та/або проєктну документацію на проведення робіт за адресою: вул. Прорізна, 8.

Вказаний припис направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу Приватного акціонерного товариства Діпробудмашина: м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, який отримано адресатом 10.08.2020 року.

18.12.2020 року Департаментом охорони культурної спадщини складено акт №40-20 про вчинення правопорушення, у якому вказано про не виконання Приватним акціонерним товариством Діпробудмашина вказаного вище припису та про порушення останнім частини другої та третьої статті 24, абзацу другого частини першої статті 26, частини другої статті 30, частини четвертої статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Зазначений акт направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу Приватного акціонерного товариства Діпробудмашина: м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, який отримано адресатом 23.12.2020 року.

23.12.2020 року Департаментом охорони культурної спадщини винесено постанову №35-20 Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини, якою на підставі абзацу першого частини першої статті 44 Закону України «Про охорону культурної спадщини» вирішено накласти на Приватне акціонерне товариство Діпробудмашина фінансові санкції:

- за проведення будь-яких незаконних робіт, що можуть завдати або завдали шкоди пам`ятці, її території, охоронюваній археологічній території, охороним зонам, історичним ареалам населених місць у розмірі - 85000,00 грн.

- за недодержання вимог щодо захисту, збереження, утримання, використання, реставрації, реабілітації пам`ятки у розмірі - 85000,00 грн.

- за невиконання припису органів охорони культурної спадщини - 1700,00 грн.

Загалом фінансові санкції на суму 171700,00 грн.

Указану постанову направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу Приватного акціонерного товариства Діпробудмашина: м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, яку отримано адресатом 28.12.2020 року.

Не погоджуючись із приписом №241/П від 06.08.2020 року та постановою №35-20 від 23.12.2020 року, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Як вбачається з обставин справи, звернення позивача до суду з цим позовом обумовлено його незгодою із рішеннями відповідача суб`єкта владних повноважень, яким встановлено порушення позивачем частини другої та третьої статті 24, абзацу другого частини першої статті 26, частини другої статті 30, частини четвертої статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», у зв`язку з чим до позивача застосовані фінансові санкції на підставі абзацу першого частини першої статті 44 вказаного Закону.

Так, згідно положень статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходиться за її межами.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 року №1805-III (далі Закон №1805-III у редакції, на час виникнення спірних відносин).

Як зазначено у преамбулі вказаного закону об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Згідно положень статті 1 Закону №1805-III у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні, зокрема: культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності; пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини; зони охорони пам`ятки (далі - зони охорони) - встановлювані навколо пам`ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання; історичне населене місце - населене місце, яке зберегло повністю або частково історичний ареал і занесене до Списку історичних населених місць України; історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку; дослідження - науково-пошукова, науково-практична діяльність, спрямована на одержання нової інформації про об`єкти культурної спадщини, історичні населені місця, традиційний характер середовища, який є типовим для певних культур або періодів розвитку; консервація - сукупність науково обґрунтованих заходів, які дозволяють захистити об`єкти культурної спадщини від подальших руйнувань і забезпечують збереження їхньої автентичності з мінімальним втручанням у їхній існуючий вигляд; музеєфікація - сукупність науково обґрунтованих заходів щодо приведення об`єктів культурної спадщини у стан, придатний для екскурсійного відвідування; пристосування - сукупність науково-дослідних, проектних, вишукувальних і виробничих робіт щодо створення умов для сучасного використання об`єкта культурної спадщини без зміни притаманних йому властивостей, які є предметом охорони об`єкта культурної спадщини, в тому числі реставрація елементів, які становлять історико-культурну цінність; реабілітація - сукупність науково обґрунтованих заходів щодо відновлення культурних та функціональних властивостей об`єктів культурної спадщини; ремонт - сукупність проектних, вишукувальних і виробничих робіт, спрямованих на покращення технічного стану та підтримання в експлуатаційному стані об`єкта культурної спадщини без зміни властивостей, які є предметом охорони об`єкта культурної спадщини; реставрація - сукупність науково обґрунтованих заходів щодо укріплення (консервації) фізичного стану, розкриття найбільш характерних ознак, відновлення втрачених або пошкоджених елементів об`єктів культурної спадщини із забезпеченням збереження їхньої автентичності; буферна зона - територія навколо об`єкта всесвітньої спадщини, що забезпечує охорону цілісності та автентичності видатної універсальної цінності цього об`єкта та у межах якої встановлюється відповідний режим використання.

Згідно абзацу першого статті 22 Закону №1805-III пам`ятки, їхні частини, пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.

Статтею 24 Закону №1805-III визначено утримання та використання пам`яток.

Згідно частин другої та третьої статті 24 Закону №1805-III використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.

Режими використання пам`яток встановлює:

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини щодо пам`яток національного значення;

орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації щодо пам`яток місцевого значення.

Забороняється змінювати призначення пам`ятки, її частин та елементів, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 26 Закону №1805-III консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, на підставі погодженої з ними науково-проектної документації.

Частинами першою та другою статті 30 Закону №1805-III визначено, що органи охорони культурної спадщини зобов`язані заборонити будь-яку діяльність юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам`ятці або порушує законодавство, державні стандарти, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини.

Приписи органів охорони культурної спадщини є обов`язковими для виконання всіма юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Закону №1805-III на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Повноваження органів охорони культурної спадщини наведені у статті 6 Закону №1805-III, у пунктах 9 та 13 частини першої якої вказано, що до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить погодження відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт, реалізація яких може позначитися на стані пам`яток місцевого значення, їх територій і зон охорони; надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках місцевого значення (крім пам`яток археології), їхніх територіях та в зонах охорони, на щойно виявлених об`єктах культурної спадщини, реєстрація дозволів на проведення археологічних розвідок, розкопок.

Згідно частини першої статті 6-1 Закону №1805-III дозволи, погодження і висновки, передбачені цим Законом, надаються органами охорони культурної спадщини безоплатно.

Статтею 44 Закону №1805-III передбачена відповідальність юридичних осіб за порушення законодавства про охорону культурної спадщини.

Зокрема, згідно приписів частини першої статті 44 Закону №1805-III відповідний орган охорони культурної спадщини накладає на юридичну особу, яка є власником або уповноваженим ним органом чи замовником робіт, такі фінансові санкції:

- за проведення будь-яких незаконних робіт, що можуть завдати або завдали шкоди пам`ятці, її території, охоронюваній археологічній території, охоронним зонам, історичним ареалам населених місць, - у розмірі від тисячі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

- за недодержання вимог щодо захисту, збереження, утримання, використання, реставрації, реабілітації пам`яток, у тому числі тих вимог, що передбачені охоронними договорами, умисне доведення їх до стану руйнації - у розмірі від тисячі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

- за невиконання припису органів охорони культурної спадщини - у розмірі від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Зі встановлених обставин справи вбачається, що належний позивачу на праві власності нежитловий будинок по АДРЕСА_1 , щодо якого позивачем проведені будівельні роботи з демонтажу частини конструкцій, як пам`ятка або об`єкт культурної спадщини не перебуває. Водночас вказаний будинок розташовується в центральному історичному ареалі міста Києва, знаходиться в зоні регулювання забудови першої категорії (відповідно до діючого Генерального плану м. Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №370/1804; розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979 "Про внесення змін та доповнень до рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 №920 "Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в м. Києві", в межах: території буферної зони об`єкта всесвітньої спадини ЮНЕСКО "Київ: Собор Святої Софії і прилеглі монастирські споруди, Києво-Печерська лавра" (наказ Міністерства культури, молоді та спорту України від 31.01.2020 №412), на території пам`ятки містобудування місцевого значення "вулиця Хрещатик, початок ХVІІІ ст. - 50-60 рр. XX ст.", охоронний №927-Кв (наказ Міністерства культури України від 14.08.2013 №757) - охороняється законодавством України у сфері охорони культурної спадщини.

Крім того, в притул до нежитлового будинку по вул. Прорізна, 8 в м. Києві розташовується будинок за адресою вул. Прорізна, 10, який наказом Головного управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 25.06.2011 №10/38-11 (перезатвердженний наказом Депаратамету від 27.12.2019 №109) включено до Переліку об`єктів культурної спадщини м. Києва.

З огляду на викладене суд вважає, що на об`єкт по вул. Прорізна, 8 в м. Києві розповсюджуються норми Закону №1805-III. Відтак, суд відхиляє доводи позову про неправомірність застосування відповідачем норм Закону №1805-III у спірній ситуації.

Судом встановлено, що під час вжиття Департаментом охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) охоронних заходів було виявлено факт проведення будівельних робіт, замовником яких є позивач, з демонтажу частини конструкцій будинку №8 по вул. Прорізній у м. Києві, зокрема, демонтовано перекриття горища, частина декоративного оздоблення та дах об`єкта, на фасаді влаштовано отвори, у які встановлено поперечні металеві балки. При цьому відповідачем встановлено, що науково-проєктна та/або проєктна документація щодо проведення вищевказаних робіт на пам`ятці на погодження до Департаменту не надходила, дозвіл на проведення відповідних робіт не надавався.

У ході судового розгляду справи позивач не заперечував факт проведення ним будівельних робіт будинку №8 по вул. Прорізна у м. Києві без погодження з Департаментом охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) проєктної документації на будівництво та без дозволу вказаного Департаменту на проведення відповідних робіт.

За таких обставин суд вважає, що відповідач обґрунтовано дійшов висновку про наявність ознак порушення позивачем частини другої та третьої статті 24, абзацу другого частини першої статті 26, частини другої статті 30, частини четвертої статті 32 Закону №1805-III.

У зв`язку з цим та з огляду на невиконання позивачем вимог припису щодо припинення будівельних робіт по вул. Прорізна, 8 у м. Києві та щодо надання у визначений приписом строк на розгляд до Департаменту науково-проєктної та/або проєктної документації на проведення робіт за указаною адресою, відповідач правомірно притягнув позивача до відповідальності шляхом накладення фінансових санкцій на підставі частини першої статті 44 Закону №1805-III.

Отже, оскаржувані позивачем припис №241/П від 06.08.2020 року та постанова №35-20 від 23.12.2020 року є законними і скасуванню не підлягають.

На переконання суду, при прийнятті оскаржуваних позивачем рішень відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

Крім цього, відмовляючи у задоволенні позову про скасування припису №241/П від 06.08.2020 року, суд також виходить з того, що указаний фактично вичерпав свою дію, адже будівельні роботи, припинити які вимагав відповідач, станом на час розгляду судом цієї справи позивачем були завершені, про що представником позивача повідомлено у судовому засіданні.

Поряд з цим щодо доводів позивача, наданих в обґрунтування своєї позиції незаконності оскаржуваних рішень, про отримання ним в Державній інспекції архітектури та містобудування України 28.12.2021 року Дозволу на виконання будівельних робіт за № ІУ01 на реконструкцію об`єкта будівництва: «Реконструкція нежилого будинку - адмінбудинку (літ. А) у межах його фундаментів у плані за адресою: м. Київ, вулиця Прорізна (Шевченківський р-н), б. 8» та розроблення проектної документації, що пройшла відповідну експертизу (позитивну) в ТОВ «Експерт Проект Груп», а також про отримання у Державній інспекції архітектури та містобудування України 15.07.2024 року Сертифікату № ІУ71, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта до проєктної документації та підтверджує його готовність до експлуатації на Об`єкт: «Реконструкція нежилого будинку - адмінбудинку(літ. А) у межах його фундаментів у плані за адресою: м. Київ, вулиця Прорізна (Шевченківський р-н), б. 8», то такі суд відхиляє, адже указані обставини мали місце після виникнення спірних у цій справі відносин. Ці обставини, повідомленні позивачем, не мають значення для правильного вирішення питання законності прийняття відповідачем у серпні та грудні 2020 року оскаржуваних рішень. Надання Державною інспекцією архітектури та містобудування України позивачу названих вище документів не підлягає оцінці судом в межах вирішення даного позову.

Щодо доводів позову про те, що об`єкт по вул. Прорізна, 8 в м. Києві не знаходиться у межах центрального історичного ареалу міста Києва, не розташований на території пам`ятки містобудівного місцевого значення «Вулиця Хрещатик», не знаходиться у архітектурній охоронній зоні, а відповідач не має повноважень на видачу припису щодо порушення режиму використання буферної зони об`єкта всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, то такі є безпідставними, виходячи з наступного.

Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.01.2023 по справі №640/8728/21 дійшла висновку, що межі історичного ареалу міста Києва були закріплені на нормативному рівні згідно з історико-містобудівним опорним планом міста Києва, який входить до складу "Генерального плану міста Києва" та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року".

Верховний Суд у постанові від 21.03.2023 у справі №640/16819/21 зазначив, що Генеральний план міста Києва до 2020 року є нормативно-правовим актом, який офіційно оприлюднено, а історико-архітектурні опорні плани, у яких визначено межі історичних ареалів, є науково-проектною документацією, яка розробляється у складі генеральних планів історичних населених місць, є основою для проектних рішень у генеральних планах та детальних планах територій історичних населених місць. Проекти реконструкції забудови та території історичних ареалів населених пунктів базуються на матеріалах історико-архітектурних опорних планів як науково-проектної документації з визначенням меж та режимів використання зон охорони пам`яток культурної спадщини.

Розробляючи, приймаючи та затверджуючи Генеральний план міста Києва, Київська міська рада діяла як представницький орган місцевого самоврядування (такий статус визначено частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні") та представляла територіальну громаду, здійснювала закріплені за нею повноваження щодо планування території міста від імені громади та в її інтересах, зокрема, у сфері охорони культурної спадщини.

Оскільки Генеральний план міста Києва є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування з питань планування території населеного пункту, він є обов`язковим для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території, як це встановлено частиною першою статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

При цьому, та обставина, що межі історичного ареалу міста Києва не були затверджені у порядку, передбаченому статтею 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини", не означає, що цей ареал не існує взагалі і що на цю територію не поширюються вимоги законодавства щодо охорони історико-культурної спадщини і встановлені містобудівною документацією планувальні обмеження.

Суд зазначає, що межі історичних ареалів міста Києва, визначені в графічних матеріалах «Історико-містобудівний опорний план міста Києва», що є складовою Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, який затверджений рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 307/1804, є чинними. При проектуванні нового будівництва обов`язково мають бути дотримані вимоги та обмеження, що передбачені в Історико-архітектурному та історико-містобудівному опорних планах, які є складовою Генерального плану.

Розташування ж об`єкта у м. Києві по вулиці Прорізна, 8 у архітектурній охоронній зоні підтверджується розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 №979 «Про внесення змін та доповнень до рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 №920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в м. Києві», а розташування указаного об`єкта на території пам`ятки містобудування місцевого значення «Вулиця Хрещатик» підтверджується наказом Міністерства культури України від 14.08.2013 №757, яким занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення пам`ятки містобудування «Вулиця Хрещатик, початок XVIII ст. - 50- 60-ті роки XX ст.», охоронний № 927-Кв, та наказом Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради від 30.11.2020 №63 «Про визначення меж та встановлення режимів використання зон охорони пам`ятки містобудування місцевого значення «Вулиця Хрещатик» (охор. № 927-Кв) м. Київ, вул. Хрещатик (непарний бік - Печерський р-н, парний бік - Шевченківський р-н)», яким затверджено межі та режими використання зон охорони пам`ятки містобудування місцевого значення «Вулиця Хрещатик» (охор. № 927-Кв).

Стосовно ж повноважень відповідача на видачу оскаржуваного припису, то суд зазначає, що розташування об`єкта у м. Києві по вулиці Прорізна, 8 у архітектурній охоронній зоні та на території пам`ятки містобудування місцевого значення «Вулиця Хрещатик» зумовлює здійснення Департаментом охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради в силу вимог статті 6 Закону №1805-III та Положення про Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07.03.2018 № 381 (зі змінами відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.05.2020 №771), охоронних заходів щодо заборони проведення будь-яких робіт на пам`ятках місцевого значення.

Крім цього, на думку позивача, відповідачем порушено вимоги Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», а тому оскаржувані припис та постанова є незаконними.

У зв`язку з цим суд зауважує, що преамбулою Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначено, що цей Закон визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

За визначенням статті 1 вказаного Закону державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, норми Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» підлягають застосуванню до правовідносин, що виникають у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарської діяльності вимог законодавства у відповідній сфері; предметом регулювання цього закону є повноваження органів державного нагляду (контролю) та їх посадових осіб, межі та порядок реалізації цих повноважень.

Згідно з преамбулою Закону України «Про охорону культурної спадщини» цей Закон регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь. Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Таким чином, під час здійснення охорони культурної спадщини уповноважені органи державної влади повинні керуватися у своїй діяльності приписами спеціального закону, а саме Закону України «Про охорону культурної спадщини», зокрема, якщо предметом охоронних заходів є забезпечення збереження характерних властивостей об`єкта культурної спадщини.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №826/12524/18, від 28 листопада 2019 року у справі №826/2440/18.

В постанові від 16 березня 2020 року у справі №826/6522/15 Верховний Суд також виклав висновок, відповідно до якого під час здійснення охорони культурної спадщини уповноважені органи державної влади керуються у своїй діяльності приписами спеціального закону, а саме Закону України «Про охорону культурної спадщини», зокрема, якщо предметом охоронних заходів є забезпечення збереження характерних властивостей об`єкта культурної спадщини. З огляду на це Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції, що під час огляду пам`ятки архітектури відповідачем виконувалися повноваження щодо дотримання законодавства про охорону культурної спадщини та вимог щодо захисту, збереження, утримання, використання пам`ятки, здійснювався огляд пам`ятки архітектури та перевірка належного утримання та використання пам`ятки архітектури, а не проводилася перевірка господарської діяльності позивача.

У постанові від 14 червня 2023 року у справі №640/15921/20 Верховний Суд зауважив, що орган охорони культурної спадщини здійснює візуальне обстеження об`єкту культурної спадщини з метою його захисту та збереження, а не вживає заходи нагляду чи контролю за господарською діяльністю суб`єкта.

Отже, Закон України «Про охорону культурної спадщини» у даних спірних правовідносинах є спеціальним нормативно - правовим актом, а положення Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», на які посилається позивач, застосуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтями 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частинами першою-третьою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів наявності правових підстав для задоволення позову, натомість відповідач довів його необґрунтованість та законність оскаржуваних рішень.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 19.06.2025 року.

Повне найменування учасників процесу:

позивач - Приватне акціонерне товариство "ДІПРОБУДМАШИНА" (вул. Лейпцизька, 15, м. Київ,01015,ЄДРПОУ 00241212);

відповідач - Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (вул. Спаська, 12,м. Київ,04070, ).

Суддя О.П. Лелюк