Справа № 160/26929/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 рокуСправа №160/26929/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , до відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

05.10.2024р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , до відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 та просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 по відмові ОСОБА_1 у його клопотанні в рапорті від 21.11.2023 року вх. №2131 щодо його звільнення з військової служби у відставку на підставі підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо доповіді командира військової частини НОМЕР_1 що солдат ОСОБА_1 з 01.12.2023 року по теперішній час не виходить на службу;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 видати наказ, яким на підставі п.13 Свідоцтва про хворобу №12297 від 09.11.2023 року ГВЛК в/ч НОМЕР_3 звільнити з військової служби у відставку ОСОБА_1 на підставі підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;

- звільнити з військової служби виключити солдата ОСОБА_1 з військового обліку та виплатити грошове забезпечення у відповідності чинного законодавства.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що, у зв`язку із збройною агресією рф проти України, він у березні 2022 року добровільно вступив до лав Збройних Сил України та його було зараховано до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 , де він проходив військову службу на посаді старшого стрільця 3-го стрілецького відділення 2-го стрілецького взводу 4-ї стрілецької роти, ВОС 100868А шпк «старший солдат». У травні 2023р. через погіршення здоров`я за направленням командира в/ч НОМЕР_1 він пройшов ВЛК та відповідно до Свідоцтва про хворобу №12297, виданого в/ч НОМЕР_3 від 09.11.2023р. був визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку на підставі статті 39-а графи ІІ Розладу хвороб. Надалі 21.11.2023р. позивачем був поданий рапорт про його звільнення з військової служби за станом здоров`я на підставі наведеного Свідоцтва про хворобу, проте, вказаний рапорт розглянутий не був у встановленому порядку у зв`язку із чим така бездіяльність в/ч НОМЕР_1 була оскаржена у судовому порядку та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.06.2024р. у справі №160/3907/24 суд визнав бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту позивача від 21.11.2023р. вх. №2131 протиправною та зобов`язав належним чином розглянути рапорт та надати вмотивовану письмову відповідь по суті рапорту, виходячи з вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». На виконання вказаного судового рішення в/ч НОМЕР_1 листом від 07.09.2024р. за №4466 відповідач-1 повідомив позивача про те, що його рапорт не підлягає задоволенню у зв`язку із самовільним залишенням позивачем військової частини; відповідно до доповіді командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 (позивач у справі) з 01.12.2023р. по теперішній час не виходить на службу та рекомендовано з`явитись до місця служби для виконання належних процедур щодо його звільнення з військової служби. Позивач вважає таку відмову у задоволенні його рапорту про його звільнення з військової служби у відставку за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку необґрунтованою та незаконною з підстав того, що його рапорт був узгоджений зі всіма безпосередніми командирами ОСОБА_2 (т.в.о. помічника командира в/ч з правової роботи), ОСОБА_3 (т.в.о командира механізованої роби), який зазначив, що він клопоче по суті рапорту ОСОБА_4 , а також самим командиром в/ч НОМЕР_1 майором ОСОБА_5 , що, в свою чергу, (наявність узгодженого рапорту) на переконання позивача виключає можливість його самовільного залишення військової частини. З огляду на те, що позивачем був поданий рапорт на звільнення з військової служби, який був узгоджений всіма безпосередніми його командирами, позивач вважає, що і доповідь командира в/ч НОМЕР_1 про те, що позивач 01.12.2023р. по теперішній час не виходить на службу також є необґрунтованою. За викладеного, позивач вважає, що вказаними діями відповідачі, не розглянувши його рапорт від 21.11.2023р. про його звільнення, суттєво порушили його конституційне право на соціальний захист ст.46 Конституцію України, оскільки фактичною відмовою про його звільнення з військової служби за станом здоров`я його було неправомірно позбавлено соціального захисту на відповідні грошові виплати в зв`язку з чим позивач та його сім`я і діти майже рік змушені жити у скрутних умовах (а.с.1-2).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ від 09.10.2024р. даний позов було передано на розгляд судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дєєву М.В. (а.с.9).

Надалі, ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дєєва М.В. було відкрите спрощене позовне провадження у даній адміністративній справі без виклику сторін з 14.11.2024р. (а.с.10-11).

13.12.2024р. ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дєєва М.В. провадження у даній адміністративній справі було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.28-30).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.03.2025р. наведену вище ухвалу суду від 13.12.2024р. було скасовано і дану справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.81-82).

Наведена справа повернулася на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду 15.04.2025р. та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, її було передано для розгляду судді Конєвій С.О. (а.с.77).

У зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. з 21.04.2025р. по 02.05.2025р. включно у щорічній відпустці, питання щодо прийняття даної справи до свого провадження було вирішено судом 05.05.2025р. та згідно ухвали суду від 05.05.2025р. дану справу прийнято до свого провадження, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами з 03.06.2025р. відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.78-79).

Зазначеною ухвалою суду також запропоновано відповідачам-1,2 надати відзиви на позов з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази оформлення самовільного залишення позивачем військової частини у встановленому порядку та докази правомірності відмови у звільненні з військової служби за наявності висновку (свідоцтва) ВЛК про непридатність позивача до військової служби, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, і у порядку ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України у відповідачів-1,2 судом були витребувані наступні докази, а саме: копія доповіді командира в/ч НОМЕР_1 про те, що з 01.12.2023р. по теперішній час позивач не виходить на службу; всі докази, оформлені у встановленому законодавством порядку щодо СЗЧ позивача (звернення до ДРР, відкриття кримінального провадження стосовно СЗЧ позивача, наказу про виведення поза штат у розпорядження командира та зняття з грошового забезпечення, докази призупинення військової служби позивача та інше) (а.с.79-зворот).

Зазначена ухвала суду від 05.05.2025р. разом із копією позову та доданими до нього документами була отримана відповідачами-1,2 у їх електронних кабінетах у системі «Електронний суд» 05.05.2025р., що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявних у справі (а.с.81-82).

А отже, відповідачі-1, 2 вважаються належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду даної справи з 06.05.2025р. згідно вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України.

06.06.2025р. на виконання вищенаведеної ухвали суду від відповідача -1 (в/ч НОМЕР_1 ) через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні даного позову позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2024р. у справі №160/3907/24 в/ч НОМЕР_2 листом від 07.09.2024р. за вих. №4466 повідомила позивача, що його рапорт про звільнення з військової служби у відставку за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку не підлягає задоволенню у зв`язку з самовільним залишенням позивачем військової частини, зазначив, що станом на момент підготовки відзиву на позов (06.06.2025р.) позивач до в/ч не повернувся та вважається таким, що самовільно залишив військову частину із 24.06.2024р. по теперішній час, а відповідно, до ч.2 ст. 24 Закону №2232-ХІІ його військова служба вважається призупиненою, відтак, військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань і на них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Також представник відповідача-1 зазначив, що з 24.06.2024р. позивач безпідставно відсутній за місцем проходження військової служби та не повернувся до розташування в/ч НОМЕР_1 , за даним фактом у в/ч НОМЕР_1 було призначене та проведене службове розслідування, матеріали якого повторно направлені до Сумської спецпрокуратури у сфері оборони Центрального регіону разом з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення від 12.09.2024р. за вих. №1094 за результатами розгляду якого вказаною прокуратурою було прийнято рішення про внесення відомостей до ЄДРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та відкрите кримінально провадження №0000037 від 23.09.2024. Окрім того, відповідач-1 зазначив, що в/ч не заперечує щодо наявності у позивача права на звільнення з військової служби, однак на даний час рапорт про звільнення позивача з військової служби задоволенню не підлягає, оскільки через залишення позивачем в/ч самовільно його військову службу призупинено(а.с.109-112).

Також на виконання вимог ухвали суду, відповідачем-1 до позову додані витребувані судом документи, а саме: копія Витягу із наказу від 14.09.2023р. №262 про звільнення з посади і зарахування у розпорядження командира НОМЕР_4 окремої бригади з 03.09.2023; копія доповіді №1887 від 04.09.2024р. по факту самовільного залишення в/ч позивачем 01.12.2023р.; копія Повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (повторно) від 12.09.2024р. за №1094 стосовно самовільного залишення військової частини позивачем; копія Витягу з ЄДРДР № 0000037 від 23.09.2024; копія Витягу із наказу в/ч НОМЕР_1 від 08.10.2024 №297 про призупинення військової служби з 22.09.2024р. відповідно до ч.2 ст.24 Закону №2232-ХІІ (а.с.114-119).

Відповідачем-2 (в/ч НОМЕР_2 ) на вимогу ухвали суду від 05.05.2025р., яку було отримано останнім 06.05.2025р. у його електронному кабінеті у встановлений судом строк відзиву на позов не надано про причини його не надання суд не повідомлено.

У відповідності до вимог ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі не надання відповідачем відзиву на позов у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи наведене та не надання відповідачем-2 (в/ч НОМЕР_2 ) відзиву на позов у встановлений судом строк без поважної причини, суд вважає за можливе розглянути дану справу за наявними у ній матеріалами з урахуванням приписів ч.6 ст.162 згаданого Кодексу.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 20.06.2025р., тобто у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи копій документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 24 березня 2022 року проходить військову службу у Збройних Силах України за мобілізацією у званні солдата, військова професія стрілець у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується відомостями, які містяться у копії витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 24.03.2022р. №6, у копії Свідоцтва про хворобу ВЛК в/ч НОМЕР_3 № НОМЕР_5 від 09.11.2023р. (а.с.4,6).

За розпорядженням командира в/ч НОМЕР_1 №1244 від 23.06.2023р. 08.11.2023р. гарнізонна ВЛК в/ч НОМЕР_3 провела медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби позивача за результатами якого було складено Свідоцтво про хворобу від 09.11.2023р. за №12297 згідно п.13 якого зазначено, що на підставі статті 39-а графи ІІ Розладу хвороб позивач визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку про що свідчить копія змісту згаданого Свідоцтва про хворобу, наявного у справі (а.с.4).

21.11.2023р. за вх. №2131 позивачем було подано рапорт про звільнення з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, що підтверджується змістом копії наведеного рапорту (а.с.6).

Надалі, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.06.2024р. у справі №160/3907/24 було визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, який зареєстрований 21.11.2023р. вх. №2131 та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 належним чином розглянути рапорт ОСОБА_1 від 21.11.2023р. вх. №2131 про звільнення з військової служби та надати вмотивовану письмову відповідь по суті рапорту, виходячи з вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» про що свідчить зміст наведеного судового рішення, копія якого наявна також у справі (а.с.86-90).

Дане судове рішення набрало законної сили 25.07.2024р.

На виконання згаданого судового рішення, в/ч НОМЕР_2 на адресу позивача було скеровано лист від 07.09.2024р. за №4466 у якому повідомлено, що у зв`язку із самовільним залишенням військової частини позивачем з 01.12.2023р. та не виходом на службу відповідно до доповіді командира в/ч НОМЕР_1 , рапорт позивача про звільнення з військової служби у відставку за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку задоволенню не підлягає, також запропоновано з`явитись за місцем служби для виконання всіх належних процедур щодо звільнення його з військової служби (а.с.5).

Згідно копії Доповіді №1887 т.в.о командира в/ч НОМЕР_1 від 04.09.2024р. по факту самовільного залишення військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 видно, що з 01.12.2023р. по теперішній час солдат ОСОБА_1 відсутній за місцем проходження служби. За обставинами подій після надання рапорту про своє звільнення 30.11.2023р. позивач відсутній за місцем проходження служби по теперішній час. Під час проведення заходів по розшуку вищезазначеного військовослужбовця не вдалося зв`язатися з ним по мобільному телефону. Частину покинув без зброї (а.с.117).

Позивач, вважаючи дії відповідача-2 (в/ч НОМЕР_2 ) по відмові у його звільненні з військової служби за його рапортом від 21.11.2023р. вх. №2131, дії відповідача-2 (в/ч НОМЕР_1 ) щодо доповіді командира в/ч, що солдат ОСОБА_1 з 01.12.2023р. по теперішній час не виходить на службу, протиправними, такими, що порушують його конституційні права на соціальний захист, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій відповідача-2 (в/ч НОМЕР_2 ) по відмові позивачеві у задоволенні його рапорту від 21.11.2023р. за вх. №2131 про звільнення його з військової служби у відставку за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, суд зазначає про таке.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992р. №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ).

Згідно ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України №2232-ХІІ встановлено, що порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону №2232-ХІІ, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Також і згідно приписів пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин (далі - Положення №1153/2008), передбачено, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 144-2 Положення №1153/2008 військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України.

Із системного аналізу наведених приписів чинного законодавства слідує, що у разі самовільного залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, військова служба для такого військовослужбовця призупиняється, а відповідно, на час такого призупинення приписи законодавства про проходження військової служби на таку особу не поширюються.

Так, як встановлено судом із наявних у справі матеріалів, за розпорядженням командира в/ч НОМЕР_1 №1244 від 23.06.2023р. 08.11.2023р. гарнізонна ВЛК в/ч НОМЕР_3 провела медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби позивача за результатами якого було складено Свідоцтво про хворобу від 09.11.2023р. за №12297 згідно п.13 якого зазначено, що на підставі статті 39-а графи ІІ Розладу хвороб позивач визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку про що свідчить копія змісту згаданого Свідоцтва про хворобу, наявного у справі (а.с.4).

21.11.2023р. на ім`я свого безпосереднього командира, позивачем було подано рапорт про звільнення з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, що підтверджується змістом копії наведеного рапорту, який був зареєстрований у в/ч НОМЕР_1 21.11.2023р. за вх. №2131 (а.с.6).

Згідно Доповіді т.в.о командира в/ч НОМЕР_1 №1887 від 04.09.2024р. по факту самовільного залишення військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 встановлено, що з 01.12.2023р. по теперішній час солдат ОСОБА_1 відсутній за місцем проходження служби. За обставинами події, викладеними у цій довідці видно, що після надання рапорту про своє звільнення 30.11.2023р. солдат ОСОБА_1 відсутній за місцем проходження служби по теперішній час про що свідчить зміст копії наведеної ОСОБА_6 (а.с.117).

Також зі змісту вказаної Доповіді та Повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (повторно) від 12.09.2024р. №1094 було встановлено, що за фактом самовільного залишення позивачем військової частини було призначене та проведене службове розслідування на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 11.04.2024р. №165 (а.с.117-118).

За результатами вказаного службового розслідування командиром в/ч НОМЕР_1 було складане Повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (повторно) стосовно позивача від 12.09.2024р. за №1094, яке було скероване до Керівника Сумської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону з метою внесення відомостей до ЄДРДР про вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та розпочати досудове розслідування у формі досудового слідства (а.с.118-119).

Згідно копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за вказаним повідомленням командира в/ч НОМЕР_1 за фактом того, що солдат ОСОБА_1 з 24.06.2024 по теперішній час без поважних причин самовільно залишив військову частину в межах Сумської області в умовах воєнного стану було зареєстроване кримінальне провадження за №0000037 від 23.09.2024р. за правовою кваліфікацією правопорушення за ч. 5 ст.407 КК України (самовільне залишення місця служби) про що свідчить копія відповідного Витягу (а.с.116).

На підставі наведеного Витягу з ЄРДР згідно до Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 07.10.2024р. №192-РС командиром в/ч НОМЕР_1 08.10.2024р. було прийнято наказ за №297 за пунктом 4 якого видно, що військову службу солдата ОСОБА_1 відповідно до п. 2 ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призупинена з 22.09.2024р. про що свідчить зміст копії Витягу із наказу від 08.10.2024р. №297 (а.с.115).

Згаданий наказ командира в/ч НОМЕР_1 від 08.10.2024р. за №297 про призупинення військової служби позивачем у встановленому законом порядку не оскаржено та не скасовано (такі докази в матеріалах справи відсутні).

А відтак, за умови того, що на момент розгляду даної справи (04.07.2025р.) наказ про призупинення військової служби позивача від 08.10.2024р. за №297 не визнаний протиправним та не скасований у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку, що наведені встановлені судом обставини свідчать про те, що у зв`язку із самовільним залишенням військової частини або місця служби, військова служба позивача вважається призупиненою та на нього не поширюються приписи законодавства про проходження військової служби.

За викладених обставин та враховуючи те, що позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину або місце служби, його військова служба є призупиненою, суд приходить до висновку про неможливість прийняття рішення за рапортом позивача від 21.11.2023р. вх. №2131 щодо звільнення його з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, що свідчить про правомірність дій відповідача-2 (в/ч НОМЕР_2 ) по відмові у задоволенні рапорту позивача, які були викладені у листі в/ч НОМЕР_2 від 07.09.2024р. за №4466, а тому у спірному випадку у адміністративного суду відсутні підстави стверджувати про допущення відповідачем-2 протиправності дій у питанні звільнення позивача з військової служби за його рапортом від 21.11.2023р. вх.№2131.

За викладених обставин, у задоволенні позовних вимог позивача у наведеній частині щодо відмови відповідача-2 у задоволенні його рапорту від 21.11.2023р. за вх. №2131 про звільнення з військової служби за станом здоров`я у період перебування його у самовільному залишенні військової частини (місця служби) та призупинення у зв`язку із наведеним його військової служби у встановленому законом порядку, слід відмовити.

Аналогічне правозастосування також міститься і у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 26.12.2024р. у справі №160/16546/24.

Стосовно позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій відповідача-1 (в/ч НОМЕР_1 ) щодо доповіді командира в/ч НОМЕР_1 з приводу того, що солдат ОСОБА_1 з 01.12.2023р. по теперішній час не виходить на службу, суд зазначає про наступне.

Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ст. 55 Конституції України).

Пунктом 19 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Право на судовий захист відображене і у ч. 1 ст. 5 КАС України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові.

Аналогічна правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16.

А відтак, із аналізу наведених приписів слідує, що до адміністративного суду можуть бути оскаржені рішення суб`єкта владних повноважень (у тому числі і дії посадових осіб такого суб`єкта), які породжують та створюють для позивача будь-які правові юридичні наслідки.

В той же час, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначених законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові.

Так, як встановлено судом зі змісту позову, позивачем фактично оспорюються дії посадової особи відповідача-1 (командира в/ч НОМЕР_1 ) щодо складання ним Доповіді №1887 від 04.09.2024р. по факту самовільного залишення військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , яка не містить жодних обов`язкових вимог для виконання позивачем (а.с.117).

Я вбачається зі змісту згаданої Доповіді, у ній викладені лише обставини про події, які мали місце з боку позивача, особисті анкетні дані позивача, відомості про службове розслідування, про безпосереднього керівника позивача та номери телефонів для уточнення інформації (а.с. 117).

Тобто, досліджений судом зміст оспорюваної позивачем вищенаведеної доповіді ( як і дії посадової особи відповідача-1 по її складанню) не містять жодного управлінського рішення, які стосуються прав та інтересів позивача та є обов`язковими до виконання позивачем.

А відтак, відсутність у заявника (позивача) прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оспорюваних дій по складанню Доповіді №1887 від 04.09.2024р. по факту самовільного залишення військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 не породжує для останнього і права на захист, тобто, право на звернення з таким адміністративним позовом.

Зазначена позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 27.02.2020р. у справі №500/477/15-а та від 12.05.2021р. у справі №640/11938/20.

Таким чином, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що оскарження даної Доповіді командира в/ч НОМЕР_1 №1887 від 04.09.2024р. по факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини (у тому числі і дії по її складанню) не породжують та не створюють для позивача будь-яких правових юридичних наслідків, оскільки визнання протиправними таких дій по складанню такої доповіді без оскарження у встановленому законом порядку позивачем акту індивідуальної дії, який був прийнятий на підставі згаданої Доповіді (наказу про призупинення військової служби), не призведе до відновлення прав позивача, тому є не належним та неефективним способом захисту порушеного права позивача.

При цьому, судом враховується і те, що надання правової оцінки даній доповіді, а також і правомірності чи неправомірності її складання у рамках розгляду цієї справи, у якій наказ про призупинення військової служби, не є предметом спору, є передчасним.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що визнання протиправними дій в/ч НОМЕР_1 щодо доповіді командира в/ч НОМЕР_1 за №1887 від 04.09.2024р. по факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини, за умови наявного прийнятого на підставі такої доповіді наказу про призупинення військової служби позивача, який позивачем не оспорений у встановленому законом порядку, не призведе до захисту прав та інтересів позивача, тому такий обраний позивачем спосіб захисту є не належним та неефективним, у зв`язку із чим у задоволенні таких позовних вимог позивачеві також слід відмовити.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Разом з тим, у ході судового розгляду даної справи протиправність дій відповідача-2 щодо відмови позивачеві у задоволенні його рапорту від 21.11.2023р. вх. №2131 щодо його звільнення з військової служби у відставку за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, оформленої листом від 07.09.2024р. №4466, з урахуванням встановлених судом обставин щодо перебування позивача у самовільному залишенні частини за наданими відповідачем копіями документів (що не спростовано позивачем) жодними належними, достатніми та допустимими доказами позивачем не доведена.

Між тим, відповідачем-1 надані докази того, що станом на 06.06.2025р. позивач вважається таким, що самовільно залишив військову частину, що підтверджено копією доповіді №1887 від 04.09.2024р., копією повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 12.09.2024р. №1094, копією Витягу з ЄДРДР №0000037 від 23.09.2024р. та копією Витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 08.10.2024р. №297 (а.с.115-119).

Наведені досліджені судом докази позивачем у ході судового розгляду даної справи будь-якими іншими доказами не спростовані.

Так, ухвалою суду від 05.05.2025р. позивачеві було запропоновано надати суду докази повернення до місця проходження служби та докази включення до особового складу військової частини після проходження лікування згідно до вимог ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.79-зворот).

А згідно до вимог ч.1 ст.9 КАС України передбачено, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Проте, станом на дату прийняття рішення у даній справі на виконання вимог зазначеної ухвали без поважних причин жодних доказів, які б спростовували доводи відповідачів-1,2 про самовільне залишення ним військової частини, позивачем суду не надано.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи позивача з приводу того, що він не може вважатися таким, що самовільно залишив військову частину, оскільки ним був поданий рапорт від 21.11.2023р. вх. №2131 про звільнення з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про його непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, який був погоджений усіма його безпосередніми керівниками, у тому числі, і командиром в/ч НОМЕР_1 , з огляду на те, що сам факт подання позивачем рапорту, без надання доказів його розгляду у встановленому законом порядку та за відсутності наказу про його звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини, не є належними доводами щодо правомірності залишення позивачем військової частини з урахуванням особливостей проходження військової служби у період дії воєнного стану.

Щодо надання правової оцінки рішенню суду у справі №160/3907/24, яке, нібито, на переконання позивача, підтверджує той факт, що позивач не скоював самовільного залишення частини, на чому наполягав позивач у заяві від 29.05.2025р. (а.с.84-85), суд зазначає наступне.

Як встановлено судом зі змісту згаданого вище судового рішення, його предметом та підставами була бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби, який зареєстрований 21.11.2023р. вх. №2131, вказана бездіяльність судом була визнана протиправною та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 належним чином розглянути вказаний рапорт позивача та надати вмотивовану письмову відповідь по суті рапорту, виходячи з вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у решті позову позивачеві було відмовлено, про що свідчить зміст наведеного судового рішення, наявного у справі (а.с.86-90).

При цьому, із дослідженого судом, наданого самим позивачем, відзиву на позов, поданого у справі №160/3907/24, вбачається, що відповідач в/ч НОМЕР_1 вказував (у відзиві на позов від 21.05.2024р.), що підставами неможливості розгляду рапорту позивача був факт самовільного залишення позивачем розташування військової частини (позивач не дочекався завершення процедури звільнення не здав матеріальні цінності, не підписав обхідний лист) (а.с.95).

Разом з тим, у судовому рішенні у справі №160/3907/24 ці факти (самовільного залишення позивачем військової частини, які були відповідачем зазначені у відзиві на позов від 21.05.2024р.) судом були залишено поза увагою взагалі та цьому факту не було надано належної правової оцінки у контексті ч.2 ст.24 Закону №2232-ХІІ (призупинення військової служби у разі самовільного залишення військової частини військовослужбовцем), про що свідчить зміст вивченого судом згаданого судового рішення (а.с.86-90).

З огляду на викладене, за відсутності у вказаному судовому рішенні встановлених фактів того, що позивач не залишав самовільно військову частину, на чому наполягав позивач у наведеній заяві, правові висновки, викладені у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.06.2024р. у справі №160/3907/24, яке набрало законної сили 25.07.2024р. (з урахуванням копії доповіді №1887 від 04.09.2024р., копії повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 12.09.2024р. №1094, копії Витягу з ЄДРДР №0000037 від 23.09.2024р. та копії Витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 08.10.2024р. №297 (а.с.115-119), які судом у справі №160/3907/24 не досліджувалися, не можуть бути обрані позивачем підставами для звільнення від доказування відсутності факту самовільного залишення позивачем військової частини при розгляді цієї справи у розумінні ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, слід зазначити, що правові висновки, викладені у вказаному судовому рішенні не можуть бути враховані як безумовні підстави для задоволення рапорту позивача від 21.11.2023р. про його звільнення, оскільки у наведеному судовому рішенні такі правові висновки відсутні та, посилаючись на дискреційні повноваження військової частини, у згаданій частині позову про зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача з військової служби, судом було відмовлено (а.с.89-зворот).

В той же час, предметом спору у цій справі, є дії відповідача-2 щодо відмови у задоволенні рапорту позивача від 21.11.2023р. вх. №2131, які були оформлені листом від 07.09.2024р. за №4466 через перебування позивача у самовільному залишенні військової частини, які були вчинені саме на виконання вищенаведеного рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.06.2024р. у справі №160/3907/24 про що свідчить зміст наведеного листа (а.с.5).

При цьому, подаючи окремий позов про оскарження вказаних дій відповідачем-2 щодо відмови у задоволенні його рапорту від 21.11.2023р. та посилаючись у цьому позові на невиконання судового рішення у справі №160/3907/23 в частині протиправної відмови у задоволенні рапорту позивача від 21.11.2023р. вх. №2131, який був предметом спору у вказаній справі, позивачем фактично висловлено незгоду із неналежним виконанням судового рішення у справі №160/3907/24, проте, адміністративний суд не здійснює судового контролю за виконанням судового рішення у іншій справі у порядку окремого позовного провадження за приписами ст.2 КАС України.

Слід зазначити, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу, як суд першої інстанції ст.381-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

А відтак, висловлюючи незгоду щодо виконання судового рішення у спосіб, обраний відповідачем-2, позивач не позбавлений права звернення до суду із відповідною заявою щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі №160/3907/24 за правилами, встановленими ст.381-1 наведеного Кодексу.

З огляду на викладене, суд вважає, що правові висновки, викладені у судовому рішенні у справі №160/3907/24, не містять відомостей про відсутність факту самовільного залишення військової частини позивачем, а тому не звільняють позивача від доказування обставин у цій справі предметом і підставами якого є відмова відповідача-2 у задоволенні рапорту позивача саме через самовільне залишення позивачем військової частини в силу вимог ст.ст.9,77, 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проте, факт самовільного залишення військової частини, який підтверджений вище дослідженими судом доказами, оформленими та наданими відповідачами-1,2, у ході судового розгляду даної справи позивачем жодними доказами не спростований.

Також суд звертає уваги позивача на те, що факт самовільного залишення ним військової частини унеможливлює розгляд його рапорту від 21.11.2023р. вх. №2131, оскільки його військова служба є призупиненою та на нього не поширюються норми Закону №2232-ХІІ, що передбачено ч.2 ст.24 Закону №2232-ХІІ.

В той же час, відповідачем-1 надано суду достатні докази, які свідчать про правомірність дій відповідачів-1,2 щодо відмови у задоволенні рапорту позивача від 21.11.2023р. вх. №2131 про звільнення з військової служби, оформленої листом від 078.09.2024р. №4466 у зв`язку із самовільним залишенням позивачем військової частини та через призупинення його військової служби з цих підстав, що відповідає вимогам ч.2 ст.24 наведеного Закону №2232-ХІІ та пункту 144-2 Положення №1153/2008.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій відповідача-2 щодо відмови позивачеві у задоволенні його рапорту від 21.11.2023р. вх. №2131 про звільнення з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, оформленої листом від 07.09.2024р. за №4466, суд приходить до висновку, що, в даному випадку, вказані вище дії відповідача-2 щодо відмови у задоволенні вказаного рапорту позивача про його звільнення з військової служби через самовільне залишення ним військової частини та призупинення його військової служби, що не спростовано позивачем будь-якими іншими доказами, є правомірною, а, відповідно, у суду не має жодних правових підстав вважати, що відповідачі-1,2 діяли не у межах повноважень, не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, з урахуванням того, що судом було встановлено самовільне залишення позивачем військової частини, внаслідок чого було призупинено військову службу позивача у встановленому законодавством порядку, що не спростовано позивачем, дії відповідача-2 щодо відмови позивачеві у задоволенні його рапорту від 21.11.2023р. вх. №2131 про звільнення з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, оформленої листом від 07.09.2024р. за №4466, визнані судом правомірними, тому у задоволенні даних позовних вимог, позивачеві слід відмовити.

Виходячи з того, що адміністративний суд під час розгляду даної справи не знайшов жодних обґрунтованих правових підстав для визнання протиправними дій відповідача-2 щодо відмови позивачеві у задоволенні його рапорту від 21.11.2023р. вх. №2131 про звільнення з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, оформленої листом від 07.09.2024р. за №4466 (основної вимоги), а, отже, за таких обставин і будь-яких правових підстав для задоволення вимог позивача про зобов`язання відповідача-1 видати наказ про звільнення позивача з військової служби у період призупинення його військової служби за п.2 ч.2 ст.24 Закону №2232-ХІІ згідно до наказу від 08.10.2024р. №297, який не скасований у встановленому законом порядку, звільнити з військової служби з виключенням позивача з військового обліку та виплатою грошового забезпечення у відповідності до чинного законодавства (як похідних вимог), також у суду не має.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

За викладених обставин та враховуючи те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову, суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 52, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1 , до відповідача-2: Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва