Справа № 200/9658/21
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 червня 2025 року

м. Київ

справа № 200/9658/21

адміністративне провадження № К/990/23402/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Блажівської Н.Є., перевіривши касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про стягнення пені нарахованої на суму заборгованості,

УСТАНОВИВ

Приватне акціонерне товариство "Металургійний комбінат Азовсталь" (далі також - Позивач, ПАТ "МК Азовсталь") звернулося до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - Відповідач 1, Східне МУ ДПС), Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі - Відповідач 2), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просило стягнути пеню нараховану на суму заборгованості в розмірі 1669059,08 грн.

Донецький окружний адміністративний суд рішенням від 22 листопада 2021 року позовні вимоги задовольнив: стягнув з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на користь ПАТ "МК Азовсталь" пеню, нараховану на суму заборгованості в розмірі 1669059,08 грн.

Висновок щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог суд ґрунтував на тому, що контролюючий орган всупереч приписів законодавства не вніс до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування після набрання законної сили рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2020 року у справі № 200/1718/20-а.

Перший апеляційний адміністративний суд постановою від 13 квітня 2023 року апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Верховний Суд ухвалою від 16 жовтня 2024 року справу № 200/9658/21 передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (щодо строку звернення до суду з позовними вимогами про стягнення пені), викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати, а також наявності виключної правової проблеми.

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 28 листопада 2024 року справу № 200/9658/21 повернула до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у відповідній колегії з підстав чіткості судової практики та відстуності виключної правової проблеми.

Верховний Суд постановою від 22 січня 2025 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків задовольнив частково. Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2023 року скасував. Справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення у справі, суд касаційної інстанції виходив із того, що:

-зміст рішення суду апеляційної інстанції взагалі не містить як посилань на обставини подання Відповідачем 1 клопотання щодо строку звернення до суду, так і не містить мотивів щодо врахування чи неврахування таких доводів Відповідача у контексті наявності нової судової практики щодо строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

- суд апеляційної інстанції не надавав оцінку важливим доводам Відповідача 1 в аспекті зміни судової практики щодо строку звернення до суду з позовом у цій справі, а суд касаційної інстанції не може самостійно сформувати свої висновки у контексті дотримання чи недотримання Позивачем строку звернення до суду, та відповідно перевірити поважність підстав пропуску строку звернення до суду.

За результатами нового розгляду Перший апеляційний адміністративний суд постановою від 16 квітня 2025 року апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишив без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року по справі №200/9658/21 - залишив без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що контролюючий орган не вніс до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування після набрання законної сили рішенням суду у справі № 200/1718/20-а. Суд відхилив доводи Відповідача 1 про те, що касаційне оскарження, заміна боржника чи подання Позивачем наступної заяви про сплату впливають на дату виникнення обов`язку внести дані до Реєстру. Суд вказав, що оскільки фактичне відшкодування відбулося 25 серпня 2021 року, суд першої інстанції правомірно встановив період прострочення та стягнув пеню на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення права на пеню у розмірі 1 669 059,08 грн.

Суд також не прийняв посилання скаржника на ненарахування пені з 15 березня 2022 через введення воєнного стану, оскільки спірні правовідносини стосуються періоду до цієї дати (з 28 жовтня 2020 року по 25 серпня 2021 року).

Щодо дотримання строку звернення до суду апеляційний суд указав, що на час звернення Позивача до суду та ухвалення рішення судом першої інстанції, стала судова практика Верховного Суду у справах щодо стягнення пені на суму несвоєчасно відшкодованого ПДВ виходила з того, що строк звернення до суду становить 1095 днів й встановлений статтею 102 ПК України для подання заяви про відшкодування. Суд апеляційної інстанції відзначив, що після ухвалення рішення судом першої інстанції та звернення Позивача до суду, Велика Палата Верховного Суду змінила судову практику, встановивши для таких позовів загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду згідно зі статтею 122 КАС України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Суд апеляційної інстанції, керуючись принципами правової визначеності та справедливого суду, а також практикою Верховного Суду та ЄСПЛ, дійшов висновку, що зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік скорочення строків звернення до суду, може розглядатися як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків у правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої практики.

До суду через систему "Електронний суд" надійшла касаційна скарга Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року, у якій скаржник просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" відмовити у повному обсязі.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за цією касаційною скаргою суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Системний аналіз частини четвертої статті 328 КАС України і пункту 4 частини другої статті 330 КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

При цьому, обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 2 і 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі:

- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу; висновок, який на думку скаржника відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми (для пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України);

- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; висновок апеляційного суду, який на переконання скаржника є неправильним; у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися (для пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України).

Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).

Також обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1 і 2 частини четвертої статті 328 КАС України є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).

Як підтверджується змістом касаційної скарги (сторінка 4) у ній є покликання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, однак Відповідач не навів жодного обґрунтування цієї підстави.

Посилаючись у ІІ та ІІІ розділах касаційної скарги на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник вважає, що відсутній комплексний висновок Верховного Суду, зокрема, щодо дослідження недотримання Позивачем строків звернення з позовною заявою до суду, порядку відшкодування податку на додану вартість, визначення законодавчо встановленого часу на відшкодування податку на додану вартість.

Щодо цих доводів Відповідача про необхідність формування висновків у цій справі та їх відсутність, то необхідно нагадати, що Верховний Суд цю справу вже направляв на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав необхідності формування висновків щодо строку звернення до суду з відповідними вимогами.

У згаданій вище ухвалі від 24 листопада 2024 року Велика Палата підкреслила, що "у постанові від 19 січня 2023 у справі № 140/1770/19 [предметом спору в цій справі було стягнення бюджетної заборгованості з відшкодування ПДВ], застосувавши, зокрема, норму пункту 200.23 статті 200 ПК, зазначила, що держава в особі відповідних органів, виконуючи певний комплекс дій, зобов`язана повернути платнику податку суму бюджетного відшкодування ПДВ протягом законодавчо встановленого строку після дня набуття відповідною сумою статусу узгодженої. Якщо ж протягом такого строку необхідних дій для відшкодування податку здійснено не було, невідшкодовані суми перетворюються на бюджетну заборгованість, на яку в силу положень пункту 200.23 статті 200 ПК нараховується пеня.

Велика Палата Верховного Суду в цій постанові також виснувала, що платник ПДВ може звернутися до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з погашення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Зміна правового регулювання, зміна Верховним Судом способу захисту порушеного права та підтверджені у встановленому порядку фактичні обставини щодо неможливості реалізації права особою, перелік спрямованих нею на досягнення цієї мети заходів підлягають оцінці судом за заявою позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду в кожному конкретному випадку при з`ясуванні поважності причин пропуску цього строку.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила і в постановах від 16 лютого 2023 року (справа № 803/1149/18) та від 13 квітня 2023 року (справа № 320/12137/20), предметом позову в яких було, зокрема, стягнення пені, нарахованої на суму бюджетної заборгованості з ПДВ. Велика Палата Верховного Суду в цих постановах також вказала, що передумовою початку нарахування пені є невиконання контролюючим органом обов`язку з повернення суми бюджетного відшкодування ПДВ протягом строку, встановленого статтею 200 ПК. Нарахування пені пов`язується саме з недотриманням суб`єктами владних повноважень положень статті 200 ПК, яка визначає, зокрема, комплекс дій, необхідних для своєчасного повернення сум бюджетної заборгованості з ПДВ. Цей юридичний факт, у свою чергу, зумовлює виникнення фінансових правовідносин між боржником в особі держави та кредитором - платником податків, права якого порушені внаслідок невідшкодування йому відповідної суми.

Такі висновки Великої Палати Верховного Суду в окресленому питанні є послідовними, а позиція не змінювалась.

Велика Палата Верховного Суду чітко визначилась у зазначених вище постановах стосовно строку звернення до адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень з погашення заборгованості з відшкодування ПДВ та/або пені, нарахованої на таку заборгованість, а також щодо наслідків для осіб, які звертаються до суду з такими позовами, у зв`язку із зміною судової практики правозастосування у подібних правовідносинах".

Отже, Велика Палата Верховного Суду констатувала про наявність усталеної позиції щодо строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

Як підтверджується змістом рішення суду апеляційної інстанції, при ухваленні рішення Перший апеляційний адміністративний суд враховував висновки Верховного Суду, зокрема судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів КАС ВС у постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2486/19, а також посилався на висновки у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 640/11650/21, від 27 липня 2021 року у справі № 580/3400/20, від 22 січня 2022 року у справі №160/11673/20 та від 30 червня 2022 року у справі № 1.380.2019.004460. Також зробив апеляційний суд і посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 140/1770/19 та від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18, за якими зміна правового регулювання та способу захисту порушеного права підлягають оцінці судом при з`ясуванні поважності причин пропуску строку.

Доводи Відповідача про відсутність комплексного висновку щодо питання строків звернення до суду не містять аналізу вищевказаної наявної практики, як і не містять мотивів відступу від неї.

Щодо інших доводів Відповідача (наведених у ІІ та ІІІ розділах касаційної скарги) про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права (зокрема щодо обрахунку пені, а так само щодо обмежувальних заходів), то вони наведені формально й без належного обґрунтування того, яким чином відповідні норми мають застосовуватися, на його думку.

Саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Скаржник у касаційній скарзі у розділі ІV (сторінка 22) також вказує, що підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках визначених пунктом 4 частини четвертої статті 328 та пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України. Вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили вимоги статей 122, 123, 242, 255, 256, 351, 353, 359 КАС України, що призвело до прийняття необґрунтованих та незаконних судових рішень.

Однак у поданій Відповідачем касаційній скарзі вимоги положень пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, в сукупності з частинами другою та третьою статті 353 цього Кодексу та пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України не наведені, що свідчить про неналежне правове обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень у розумінні пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

Тобто, при посиланні на пункт 1 частини другої статті 353 КАС України (посилання на недослідження обставин справи) скаржником мають бути обґрунтовані заявлені підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а наслідком касаційного розгляду має бути направлення справи на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга не містить обґрунтовані підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Усталеною є позиція Верховного Суду про те, що вимогам касаційної скарги щодо скасування судових рішень і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову має кореспондуватись викладення у касаційній скарзі підстав для оскарження судових рішень у взаємозв`язку із усіма висновками, які стали підставою для задоволення позову. Тобто, вимоги касаційної скарги мають бути сформульовані і відповідати їх безпосередньому обґрунтуванню.

Касаційна скарга має містити обґрунтування неправильного застосування судами норм матеріального права та/або порушення норм процесуального права послідовне у взаємозв`язку із усіма висновками судів попередніх інстанцій, які стали підставою для задоволення позову та обов`язковим посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України (з наведенням обов`язкових умов у їх взаємозв`язку, передбачених для відповідної підстави).

Крім того, вимогами касаційної скарги є не направлення справи на новий розгляд, як це передбачено частинами другою та третьою статті 353 КАС України, адже Відповідач ставить питання про ухвалення рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначене свідчить про формальний підхід скаржника до оформлення касаційної скарги.

Щодо зазначеного представником Відповідача у розділі V касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на таке.

Стаття 59 Конституції України закріплює основоположні засади інституту процесуального представництва та гарантує кожному право на правову допомогу і вільний вибір захисника своїх прав. Дана конституційна норма знайшла своє відображення у частині 1 статті 55 КАС України.

Відповідно до частини третьої статті 55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Суд касаційної інстанції, перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою на судові рішення, керується, зокрема, закріпленими у частині третій статті 2 КАС України принципами диспозитивності та змагальності сторін. Ці засади адміністративного судочинства покладають на учасників справи, зокрема на осіб, що діють у порядку самопредставництво від імені суб`єкта владних повноважень, обов`язок активно та свідомо реалізовувати надані їм процесуальні права.

Так, за наслідками попереднього розгляду цієї справи у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції Верховний Суд постановою від 22 січня 2025 року справу направив на новий розгляд та частково задоволено касаційну скаргу Відповідача. Стець А.О., яка діє в порядку самопредставництва і яка підписала цю касаційну скаргу, була безпосереднім учасником попереднього розгляду цієї справи Верховним Судом.

Так, частина друга статті 44 КАС України зобов`язує учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Реалізація процесуальних прав у суді вимагає від представника сторони не лише констатації релевантних та актуальних фактів, а й їх перевірку на основі відкритих джерел, а також вживання активних, юридично значимих дій. Належна процесуальна діяльність передбачає чітку послідовність: зазначення факту, його актуальності й релевантності, правової оцінки таких обставин і, як наслідок, скерування конкретної процесуальної вимоги (клопотання чи заяви). Лише така сукупність дій, а не просто зазначення інформації безвідносно до прохальної частини чи подання відповідних заяви або клопотання дозволяє суду належним чином процесуально відреагувати.

Як підтверджується змістом розділу V касаційної скарги, представник Відповідача Стець А.О. зазначає інформацію, при цьому у визначений процесуальним законом спосіб не обґрунтовує її впливу на суть саме цих спірних правовідносин й у порядку, визначеному КАС України, не формує до Верховного Суду жодної вимоги (клопотання чи заяви), яка б могла випливати з цієї інформації.

Варто підкреслити й те, що відповідно до рішення Верховного Суду до пункту 2 рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 22 липня 2024 року № 9 «Про окремі питання передачі судових справ у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду раніше визначеному складу суду (судді-доповідачу, колегії суддів)» установлено, що передача судової справи раніше визначеному судді-доповідачу здійснюється щодо апеляційних і касаційних скарг (зокрема тих, які подані в межах однієї справи, але на різні судові рішення), що надійшли до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду після визначення судді-доповідача в цій судовій справі.

06 грудня 2024 року збори суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді Рішенням № 19 «Про внесення змін до рішення зборів суддів від 22 липня 2024 року № 9«Про окремі питання передачі судових справ у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду раніше визначеному складу суду (судді-доповідачу, колегії суддів)» установлено, що передача апеляційних і касаційних скарг раніше визначеному судді-доповідачу в судовій справі здійснюється щодо всіх апеляційних і касаційних скарг, поданих у межах однієї судової справи, зокрема на різні судові рішення та ті, що подано повторно.

З урахуванням цього та усієї наведеної інформації Суд не знайшов підстав аби вважати, що порушено порядок визначення суддів для розгляду справи, як і відсутні підстави для подання заяви про самовідвід на час вирішення питання про навність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі, як і були відсутні такі підстави станом на час попереднього розгляду цієї справи.

Крім того, касаційні скарги скаржником вже подавались, проте ухвалами Верховного Суду від 15 та 29 травня 2025 року їх повернуто як такі, що не містили підстав касаційного оскарження.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України в частині належного викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями.

Не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, слід зазначити, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини восьмої статті 169 КАС України, відповідно до якої скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань.

Однак, звертаючись втретє з касаційною скаргою, скаржник так і не виправив недоліків, які стали підставою для повернення попередніх касаційних скарг, що свідчить про формальне ставлення скаржника до оформлення касаційної скарги та ігнорування ним роз`яснень, наданих Верховним Судом.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про стягнення пені нарахованої на суму заборгованості повернути скаржнику.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Є. Блажівська