Справа № 990/271/25
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 червня 2025 року

м. Київ

справа №990/271/25

адміністративне провадження № П/990/271/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Тацій Л.В.,

суддів: Гриціва М.І., Бевзенка В.М., Стеценка С.Г., Шарапи В.М.,

перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як до суду першої інстанції 18.06.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) до Президента України Зеленського Володимира Олександровича (далі також - відповідач, Президент України), в якій позивач просить визнати протиправною бездіяльність Президента України щодо невнесення відповідачем до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та зобов`язати Президента України невідкладно (без невиправданих зволікань) внести до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 покликається на те, що тривалий період, з 24.02.2022 дотепер, відповідач вчиняє протиправну бездіяльність щодо невнесення до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни, всупереч вимог, встановлених пунктом 19 частини першої статті 106 Конституції України, чим вводить державу Україна, органи влади, її народ та всю міжнародну спільноту у стан правової (юридичної) невизначеності, всупереч принципу правової (юридичної) визначеності як основоположного аспекту верховенства права.

Перевіряючи наявність підстав для відкриття провадження у справі, Суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною другою статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

Таким чином, у порядку адміністративного судочинства підлягають розгляду публічно-правові спори, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій та розгляд яких не віднесено до підсудності інших судів.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Наведене свідчить, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю (частина перша статті 5 КАС України).

Згідно із частиною четвертою статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, у тому числі, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України, визначені статтею 266 КАС України.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України, Верховної Ради України визначені у статті 266 КАС України.

Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо: законності (крім конституційності) постанов ВРУ, указів і розпоряджень Президента України (пункт 1 частини першої); законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (пункт 2 частини першої статті 266 КАС України).

Суд звертає увагу на те, що положення частини першої статті 2, пунктів 1, 2 частини першої статті 4, статей 5, 19 та частини першої статті 266 КАС України слід розуміти так, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися тільки ті правові акти, дії чи бездіяльність, зокрема, Президента України, які прийнято/вчинено/допущено у правовідносинах, у яких Президент України реалізує свої владні (управлінські) функції/повноваження та які не вимагають перевірки на відповідність Конституції України за їх юридичним змістом і процедурою розгляду.

При розмежуванні підсудності адміністративних справ про оскарження правових актів, дій чи бездіяльності, зокрема, Президента України, а відтак і при вирішенні питання щодо можливості застосування спеціальних правил КАС України, передбачених для розгляду цієї категорій спорів, визначальним є предмет спору, тобто зміст (суть) актів, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а також правовий статус останнього у спірних правовідносинах.

У Рішенні від 10.04.2003 № 7-рп/2003 Конституційний Суд України констатував, що відповідно до Конституції України повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України. Тотожний висновок закріплений у Рішенні Конституційного Суду України від 16.05.2007 № 1-рп/2007 (пункт 6 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.04.2004 № 9-рп/2004 зазначив, що «за Конституцією України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи якої здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (стаття 6). Всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України). Повноваження Верховної Ради України, як і повноваження Президента України, визначаються Конституцією України (статті 85, 106).

Правовий статус Президента України визначений розділом V Конституції України.

Президент України є главою держави і виступає від її імені, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина (стаття 102 Конституції України), забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави (пункт 1 частини першої статті 106 Конституції України)».

Колегія суддів, проаналізувавши позовні вимоги у зіставленні з їх обґрунтуванням, яке позивач висловив у позовній заяві, дійшла висновку, що порушення своїх прав позивач вбачає у тому, як (яким чином) Президент України виконує / реалізовує свої повноваження. Іншими словами, позивач висловлює незгоду з державною політикою, яку провадить Президент України у сфері національної безпеки.

Позивач висловлює зауваження щодо дій глави держави, які, на переконання позивача, свідчать про неналежне виконання відповідачем своїх повноважень.

Пунктом 19 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Таке повноваження є конституційним у ввіреній голові держави сфері, відповідно, не може породжувати публічно-правового спору у розумінні наведених приписів процесуального закону.

Отже, судовий контроль не може охоплювати питань, вирішувати які уповноважено відповідні державні органи (в межах визначеної компетенції і встановленої процедури); поза тим, так само не може виникнути предмету спору у правовідносинах, учасником яких позивач не є, тобто коли рішення / дії / бездіяльність глави держави не створює безпосередніх юридичних наслідків [саме] для позивача (у зв`язку з виконанням управлінських функцій).

Разом з тим, доводи позивача, викладені у поданій ним позовній заяві, стосуються не вирішення публічного-правового спору, а спонукають суд оцінити політичну діяльність глави держави, надати оцінку його дій через призму Конституції України.

За таких обставин, позовні вимоги не узгоджуються із завданнями адміністративного судочинства, а їхня мета суперечить встановленому конституційному ладу, за яким державна влада поділена на три гілки, а органи держави та їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд не може перебирати на себе функції, які не ґрунтуються на законі; крім того, завданням суду, зокрема адміністративного, є вирішувати спори, які своєю чергою витікають з правовідносин, учасники яких взаємодіють між собою безпосередньо; у цьому контексті особливістю адміністративного судочинства є те, що рішення / дії владного суб`єкта наділені імперативом щодо підвладного суб`єкта, захист прав та інтересів якого власне покликаний здійснити адміністративний суд.

Незгода чи критичні судження з приводу діяльності державних представницьких органів не утворюють змісту правовідносин, відповідно й спорів, які може вирішувати суд.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини шостої статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Зважаючи на наведені мовити, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 слід відмовити, та, з огляду на зміст позовних вимог, роз`яснити, що ці вимоги не можуть вирішуватися в суді, тож підстав для роз`яснення позивачеві, до суду якої юрисдикції належить його вирішення, немає.

Керуючись статтями 5, 19, 22, 170, 248, 266 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала суду може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Л.В. Тацій

Судді В.М. Бевзенко

М.І. Гриців

С.Г. Стеценко

В.М. Шарапа