Справа № 620/1003/25
Суддя: Олена ЛУКАШОВА
Дата ухвалення: 2025-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2025 року Чернігів Справа № 620/1003/25

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Лукашової О.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування пунктів 2 наказів,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №69 від 04.07.2024 року «Про результати службового розслідування по факту відсутності за місцем служби старшого солдата ОСОБА_2 »;

визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №70 від 05.07.2024 року «Про результати службового розслідування по факту відсутності за місцем служби сержанта ОСОБА_3 »;

визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 78 від 31.07.2024 року «Про результати службового розслідування по факту переплати грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 »;

визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №132 від 16.12.2024 року «Про результати службового розслідування факту переплати суми грошового забезпечення солдату ОСОБА_4 »;

визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №134 від 16.12.2024 року «Про результати службового розслідування факту переплати суми грошового забезпечення солдату ОСОБА_5 »;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з військової частини НОМЕР_1 на мою користь за задану моральну шкоду - 50 000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оспорювані накази видані протиправно, оскільки відповідачем належно не доведено провину позивача та наявність причинного зв`язку між поведінкою позивача та настанням шкоди, що є умовами притягнення до матеріальної відповідальності, а формальне посилання відповідача на те, що позивач обіймає посаду начальника медичної служби не може бути належним та допустимим доказом вини для притягнення до матеріальної відповідальності.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 поновлено позивачу строк на звернення до суду з адміністративним позовом, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду надано строк для подачі відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволені позову та зазначає, що у зв`язку з неналежним виконанням службових обов`язків, що потягло завдання прямої дійсної шкоди військовій частині у вигляді надмірно сплаченого грошового забезпечення військовослужбовцям, які не повернулися з лікувальних закладів у встановлений строк, позивача притягнуто до дисциплінарної та матеріальної відповідальності.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено таке.

Наказом регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.05.2023 №150 позивача призначений начальником медичної служби начальником медичного пункту 1228 інженерного батальйону (а.с.20).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 10.06.2023 №169 позивач з 10.06.2024 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.21).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.06.2023 №20 позивач з 11.06.2024 вважається таким, що приступив до виконання посадових обов`язків та зарахований до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення (а.с.22).

Пунктом 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.07.2024 № 69 за порушення вимог статті 65 Конституції України, статті 110-2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , начальника медичної служби - начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_1 у відповідності до пункту «б» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, неналежного виконання службових обов`язків, притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення «догана» (а.с.26-27).

Пунктом 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.07.2024 № 70 за порушення вимог статті 65 Конституції України, статті 110-2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , начальника медичної служби - начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_1 у відповідності до пункту «б» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, неналежного виконання службових обов`язків, притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення «сувора догана» (а.с.36-38).

Пунктом 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2024 № 78 за порушення вимог статті 65 Конституції України, статей 11, 16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, лейтенанта медичної служби ОСОБА_1 , начальника медичної служби - начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_1 у відповідності до пункту «б» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, за неналежне виконання службових обов`язків, що призвело до переплати грошового забезпечення військовослужбовцям військової НОМЕР_3 , притягнути до дисциплінарної відповідальності та накласти дисциплінарне стягнення «сувора догана». (а.с.47-48)

Пунктом 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2024 № 132 за порушення вимог статей 1, 2, 3 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статей 16, 87, 87-1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальником медичної служби - начальником медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , лейтенантом медичної служби ОСОБА_1 внаслідок чого здійснено надлишкову виплату грошових коштів, відповідно до статей 6, 7, 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду завдану державі» притягнуто останнього до повної матеріальної відповідальності, що підлягає стягненню на відшкодування шкоди, завданої військовій частині в сумі 18 289 грн (а.с.56-60).

Пунктом 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2024 № 134 за порушення вимог статей 1, 2, 3 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статей 16, 87, 87-1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальником медичної служби - начальником медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , лейтенантом медичної служби ОСОБА_1 внаслідок чого здійснено надлишкову виплату грошових коштів, відповідно до статей 6, 7, 10 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду завдану державі» притягнуто останнього до повної матеріальної відповідальності, що підлягає стягненню на відшкодування шкоди, завданої військовій частині в сумі 26755 грн (а.с.61-65).

Позивач не погоджується із притягненням його та дисциплінарної та матеріальної відповідальності, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи нормативно-правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Згідно із частиною першою статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

У абзаці першому частини четвертої статті 2 Закону № 2232-ХІІ визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 № ХІV (далі - (далі Статут внутрішньої служби ЗСУ).).

Статтею 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ передбачено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки:

свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;

бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;

беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;

постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;

знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно;

дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;

поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини;

бути пильним, суворо зберігати державну таємницю;

вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання;

виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни;

додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Статтею 26 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних сил України" від 24.03.1999 року №551-XIV затверджений Дисциплінарний статут Збройних Сил України, (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Згідно із статтями 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту установлено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Згідно з частиною 1 статті 5 Дисциплінарного статуту, за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

Статтею 6 Дисциплінарного статуту установлено, що право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із непокорою, опором чи погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.

Згідно з статтею 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності. Командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом.

За приписами статті 48 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Порядок накладення дисциплінарних стягнень визначений статтями 83-85 Дисциплінарного статуту.

Так, згідно із статтею 83 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Статтями 84, 85 цього ж Статуту установлено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу. Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Згідно з приписами статті 86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.

При цьому, з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеня вини, прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення може передувати проведення службового розслідування.

Відповідно до пункту 1 розділу І Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за № 1503/31371 (далі Порядок № 608), цей Порядок визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.

У пункті 7 розділу І Порядку № 608 визначено, що службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».

Абзацами першим, другим пункту 1 розділу ІІ Порядку № 608 визначено, що службове розслідування може призначатися у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

У пункті 3 розділу ІІ Порядку № 608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування (пункт 1 розділу ІІІ Порядку № 608).

Згідно із пунктом 3 розділу ІІІ Порядку № 608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Пунктом 13 розділу ІІІ Порядку № 608 встановлено, що службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць. Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.

Згідно із пунктом 1 розділу V Порядку № 608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Відповідно до пункту 3 розділу V Порядку № 608 в описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.

Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування (пункт 6 розділу V Порядку № 608).

Якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк (пункт 4 розділу VІ Порядку № 608).

Відповідно до абзацу першого пункту 5 розділу VІ Порядку № 608 акт службового розслідування разом з усіма матеріалами оформлюється окремою справою або долучається до документів відповідної номенклатурної справи.

Згідно із пунктом 1 розділу VIІІ Порядку № 608 у разі виявлення факту завдання шкоди державі командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає службове розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Пунктом 2 розділу VIІІ Порядку № 608 визначено, що під час проведення такого службового розслідування додатково необхідно з`ясувати: наявність шкоди; протиправну поведінку особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; ступінь нанесення матеріальної шкоди (пошкодження, псування або втрата військового майна); умисність чи необережність дій (бездіяльність) винної особи та обставини, за яких заподіяно шкоду.

До матеріалів службового розслідування долучається довідка про вартісну оцінку заподіяної шкоди за підписом начальника відповідної служби та фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини (пункт 3 розділу VIІІ Порядку № 608).

Отже на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: зокрема, а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби).

Правова оцінка правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна перевірятися насамперед в тому, чи таке рішення прийнято в межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України та законами України, чи дійсно в діях особи є встановлені законом підстави для застосування до нього дисциплінарного стягнення, чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) з учиненим особою діянням.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення має враховуватися характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку військовослужбовця, його ставлення до служби.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.07.2024 № 69 за неналежне виконання службових обов`язків, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення «догана».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 (адміністративно-господарської діяльності) від 23.06.2024 року № 155 було призначено службове розслідування, з метою уточнення місця знаходження з 22.06.2024 старшого солдата ОСОБА_2 , який мав повернутись 22.06.2024 із лікування з КНП «Клінічна лікарня Святого Пантелеймона» міської ради, м. Суми, але до місця дислокації в/ч НОМЕР_1 не прибув, чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення. (а.с.99, 98)

За результатами службово розслідування було складено акт службового розслідування № 53/24, затверджений 04.07.2024 командиром військової частини НОМЕР_1 . (а.с.28-35)

В акті службового розслідування зазначено, що позивачем 23.06.2024 надано рапорт про те, що старший солдат ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Клінічна лікарня Святого Пантелеймона» Сумської міської ради, м. Суми з 07.06.2024 по 21.06.2024. Після лікування була надана довідка ВЛК №1352 від 21.06.2024 - потребує звільнення від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на строк необхідний для оформлення та затвердження свідоцтва про хворобу, але не більше 30 календарних днів з дня закінчення медичного огляду. У розташування військової частини НОМЕР_1 після лікування не прибув. (а.с.97)

У розташування військової частини НОМЕР_1 прибув 24.06.2024. (а.с.102)

Неправомірних дій військовослужбовця службовим розслідуванням не встановлено. Службовим розслідуванням вина старшого солдата ОСОБА_2 не встановлена. Своїми діями старший солдат ОСОБА_2 не порушив вимоги нормативно- правових актів.

Натомість згідно з пунктом 4 акту зазначено, що службовим розслідуванням встановлено, що позивач безвідповідально, поставився до виконання військового обов`язку і дотримання порядку проходження військової служби в умовах воєнного стану та порушуючи вимоги статті 65 Конституції України, в частині обов`язку громадянина по захисту Вітчизни та її незалежності і територіальної цілісності, статті 110-2 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, щодо обов`язку здійснювати постійний контроль за станом здоров`я та фізичного розвитку військовослужбовців батальйону, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, щодо неухильного виконання вимог статутів Збройних Сил України та наказів командирів, що призвело до неналежного виконання службових обов`язків.

Вина військовослужбовця виражається у формі прямого умислу, лейтенант медичної служби ОСОБА_1 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки та свідомо припускав їх настання.

Відповідно до змісту спірного наказу від 04.07.2024 № 69 пунктом 2 позивачу оголошено догану на підставі пункту «б» статті 48 Дисциплінарного статуту за порушення вимог статей 65 Конституції України, ст. 110-2 Статуту Внутрішньої служби ЗСУ, статті 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ.

Позивач 29.06.2024 надавав пояснення, згідно з якими позивачу було повідомлено підстави проведення службового розслідування (уточнення місця знаходження з 22.06.2024 старшого солдата ОСОБА_2 , який мав повернутись 22.06.2024 із лікування з КНП «Клінічна лікарня Святого Пантелеймона» міської ради, м. Суми, але до місця дислокації в/ч НОМЕР_1 не прибув, чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення) (а.с.109)

Суд звертає увагу, що в наказі від 04.07.2024 № 69 та в акті службового розслідування № 53/24 неведені лише норми законодавства на підставі, яких позивач притягається до відповідальності, але не вказано, які саме дії позивача стали підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, у чому проявилось порушення обов`язку щодо постійного контролю за станом здоров`я та фізичного розвитку військовослужбовців батальйону, не вказано обставин, за яких був вчинений проступок, не запропоновано позивачу надати пояснення щодо виявленого порушення вчиненого позивачем, не враховано обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку позивача, його ставлення до служби, відсутня характеристика позивача в матеріалах службового розслідування, не враховано, що позивач нагороджувався грамотами командиром військової частини НОМЕР_1 , 27.07.2023 командиром військової частини НОМЕР_4 , 01.10.2023 начальником регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », 27.07.2024 тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_4 , командиром військової частини НОМЕР_2 (а.с.66-71), що є підставою для визнання протиправним та скасування пункту 2 наказу від 04.07.2024 № 69.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.07.2024 №70 за неналежне виконання службових обов`язків, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.06.2024 року № 159 було призначено службове розслідування, з метою уточнення причин і умов скоєння сержантом ОСОБА_3 правопорушення відсутності за місцем служби з 21 по 25 червня 2024 року, чиї дії стали причиною вчинення правопорушення. (а.с.120, 121)

За результатами службового розслідування було складено акт службового розслідування № 54/24, що був затверджений 05.07.2024 командиром військової частини НОМЕР_1 . (а.с.39-46)

В акті службового розслідування зазначено, що позивачем 26.06.2024 надано рапорт про те, що сержант ОСОБА_3 був направлений до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», на продовження огляду військово-лікарською комісією з метою визначення ступеню придатності до військової служби у ЗСУ з 21.05.2024. Прибув у розташування частини 26.06.2024 без рішення комісії та з оглядом в консиліумі психіатрів датованим 20.06.2024. Де перебував військовослужбовець з 21 по 25 червня 2024 року невідомо

За результатами службового розслідування неправомірних дій військовослужбовця службовим розслідуванням не встановлено. Службовим розслідуванням вина сержанта ОСОБА_3 не встановлена. Своїми діями сержант ОСОБА_3 не порушив вимоги нормативно-правових актів.

У пункті 4 акта зазначено, що службовим розслідуванням встановлено, що позивач безвідповідально, поставився до виконання військового обов`язку і дотримання порядку проходження військової служби в умовах воєнного стану та порушуючи вимоги статті 65 Конституції України, в частині обов`язку громадянина по захисту Вітчизни та її незалежності і територіальної цілісності, статті 110-2 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, щодо обов`язку здійснювати постійний контроль за станом здоров`я та фізичного розвитку військовослужбовців батальйону, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, щодо неухильного виконання вимог статутів Збройних Сил України та наказів командирів, що призвело до неналежного виконання службових обов`язків.

Вина військовослужбовця виражається у формі прямого умислу, лейтенант медичної служби ОСОБА_1 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки та свідомо припускав їх настання.

Відповідно до змісту спірного наказу від 05.07.2024 № 70 пунктом 2 позивачу оголошено сувору догану на підставі пункту «б» статті 48 Дисциплінарного статуту за порушення вимог статей 65 Конституції України, ст. 110-2 Статуту Внутрішньої служби ЗСУ, статті 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ.

Позивач 29.06.2024 надавав пояснення, згідно з якими позивачу було повідомлено підстави проведення службового розслідування (причин і умов скоєння сержантом ОСОБА_3 правопорушення відсутності за місцем служби з 21 по 25 червня 2024 року, чиї дії стали причиною вчинення правопорушення) (а.с.129)

З пояснень ОСОБА_3 вбачається, що він майже щодня телефонував капітану ОСОБА_7 та повідомляв про хід проходження комісії, що також підтверджується поясненням ОСОБА_7 .. Позивача військовослужбовець доповів про результати ВЛК після повернення. (а.с.130, 131-132)

Суд звертає увагу, що в наказі від 05.07.2024 № 70 та в акті службового розслідування № 54/24 неведені лише норми законодавства на підставі, яких позивач притягається до відповідальності, але не вказано, які саме дії позивача стали підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, у чому проявилось порушення обов`язку щодо постійного контролю за станом здоров`я та фізичного розвитку військовослужбовців батальйону, не вказано обставин, за яких був вчинений проступок, не запропоновано позивачу надати пояснення щодо виявленого порушення вчиненого позивачем, не враховано обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку позивача, його ставлення до служби, у матеріалах службового розслідування відсутня характеристика позивача, не враховано, що позивач нагороджувався грамотами командиром військової частини НОМЕР_1 , 27.07.2023 командиром військової частини НОМЕР_4 , 01.10.2023 начальником регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », 27.07.2024 тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_4 , командиром військової частини НОМЕР_2 (а.с.66-71), що є підставою для визнання протиправним та скасування пункту 2 наказу від 05.07.2024 №70.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2024 № 78 за неналежне виконання службових обов`язків, що призвело до переплати грошового забезпечення військовослужбовцям військової НОМЕР_3 , позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.07.2024 року № 167 було призначено службове розслідування по факту переплати грошового забезпечення військовослужбовцям, з метою притягнення до відповідальності винних осіб. (а.с.141)

За результатами службового розслідування було складено акт службового розслідування № 59/24, що був затверджений 31.07.2024 командиром військової частини НОМЕР_1 . (а.с.49-55)

В акті службового розслідування зазначено, що внутрішньою перевірочною комісією здійснено позапланову документальну перевірку відповідності наказів на виплату премії та додаткової винагороди за періоди відсутності особового складу включеного до наказу з книгою обліку тимчасово відсутнього і тимчасово прибулого до військової частини особового складу, журналом обліку протоколів про військові адміністративні правопорушення, книгою обліку військовослужбовці, які самовільно залишили військову частину, журнали обліку і подій кримінальних правопорушень для уникнення випадків безпідставної виплати додаткової винагороди. При перевірці військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться на фінансовому забезпеченні з 01.06.2023 у військовій частині НОМЕР_5 виявлено переплати грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 .

Солдат ОСОБА_8 - переплата виникла за період СЗЧ вересень - жовтень 2023 року. Військовослужбовцю було виплачене грошове забезпечення в повному обсязі за цей період згідно наказів №93 від 02.10.2023 га №134 від 03.11.2023. Згідно наказу паро виплату щомісячної надбавки та грошової премії за особистий внесок у загальні результати служби за листопад №207 від 04.12.2023 здійснено перерахунок, у результаті якого виникла переплата, яка складає 39190,20 грн ОСОБА_9 у вересні 2023 року самовільно залишив пункт постійної дислокації і відсутній по теперішній час. Утримати кошти немає можливості у зв`язку з відсутністю військовослужбовця на службі.

Солдат ОСОБА_10 - переплата виникла за період СЗЧ серпень - вересень 2023 року. Військовослужбовцю було виплачене грошове забезпечення в повному обсязі за цей період згідно наказів №65 від 02.09.2023 га №93 від 02.10.2023. Згідно наказу паро виплату щомісячної надбавки та грошової премії за особистий внесок у загальні результати служби за листопад №207 від 04.12.2023 та витягу з наказу про результати службового розслідування №84 від 15.10.2023 здійснено перерахунок, у результаті якого виникла переплата, яка складає 32311,53 грн. В ході перевірки виявлено, що солдату ОСОБА_11 згідно наказу від 22.09.2023 №88 виплачена грошова допомога на оздоровлення в сумі 20760,50 грн. в результаті перевірки було виявлено, що військовослужбовець вже отримував грошову допомогу на оздоровлення за 2023 рік у військовій частині НОМЕР_6 . ОСОБА_12 у серпні 2023 року самовільно залишив пункт постійної дислокації і відсутній по теперішній час. Утримати кошти немає можливості у зв`язку з відсутністю військовослужбовця на службі.

Солдат ОСОБА_13 за вересень 2023 року отримав грошове забезпечення в повному обсязі згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно - господарської діяльності) №93 від 02.10.2023. У витязі із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) про щодо службового розслідування №15 від 25.01.2024 (отримано у лютому 2024 року) встановлено не виплачувати премію за вересень - грудень 2023. Переплата грошового забезпечення складає 57331, 50 грн. Військовослужбовець відсутній на службі, утримати переплату не має можливості.

Загальна сума переплати з урахуванням додатків складає 209431, 22 грн.

Неправомірні дії позивача, полягають у неналежному виконанні своїх службових обов`язків в частині відсутності контролю за лікуванням військовослужбовців у лікувальних закладах, що призвело до переплати грошового забезпечення військовослужбовцям, що є порушенням вимог абзацу 1, 4 статті 11, 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ та статті 1 та абзацу1, статті 4 Дисциплінарного Статуту ЗСУ в умовах воєнного стану.

У висновках вказаного акту службового розслідування зазначено, що позивач безвідповідально поставився до виконання військового обов`язку і дотримання порядку проходження військової служби в умовах воєнного стану та порушуючи вимоги ст.. 65 Конституції України в частині обов`язку громадянина по захисту Вітчизни та її незалежності, територіальної цілісності, статей 11, 16, Статуту Внутрішньої служби ЗСУ, щодо обов`язку військовослужбовця знати та виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань доручених йому за посадою берегти державне майно, статті 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ щодо неухильного вимог статутів ЗСУ та наказів командирів, що призвело до переплати грошового забезпечення ОСОБА_4 , ОСОБА_10 та ОСОБА_5 .

З наказу від 15.10.2023 №84 вбачається, що позивач 10.10.2023, після повернення ОСОБА_10 (09.10.2023), подав рапорт про те, що військовослужбовець 23.08.2023 вибув на медичний огляд. Згідно записів в картці обстеження та медичного огляду підтверджені дати відвідування спеціалістів та інших медичних обстежень 29.08.2023, 04.09.2023, 08.09.2023, 29.09.2023. Прибув до військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання службових обов`язків за посадових обов`язків за посадою 09.10.2023. Місце перебування військовослужбовця за періоди з 23.08.2023 по 28.08.2023, з 30.08.2023 по 03.09.2023, з 05.09.2023 по 07.09.2023, з 09.09.2023 по 28.09.2023, з 30.09.2023 по 09.10.2023 невідоме. ОСОБА_10 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення «догана». (а.с.142-144)

З наказу від 28.11.2023 №106 вбачається, що позивач 16.11.2023 надав рапорт про те, що ОСОБА_8 був направлений до Національного військово-клінічного центру «Головній військовий- клінічний госпіталь» для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією 11.08.2023. Вказаний військовослужбовець проходив медичний огляд військово-лікарською комісією амбулаторно з 11.08.2023 по 12.09.2023. Отримав експертне рішення оформленою довідкою ВЛК №17281 від 12.09.2023, але до місця несення служби не прибув. (а.с.145-147)

З наказу від 05.01.2024 №15 вбачається, що позивач 06.12.2023 надав рапорт про те, що ОСОБА_13 вибув 25.09.2023 з розташування військової частини НОМЕР_1 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» на повторний медичний огляд військово-лікарською комісією. Прибув до вищевказаної установи 26.09.2023 відповідно до відповіді №545/4/18281 від 05.12.2023 на запит №2156/444 від 29.11.2023, був на прийомі у лікаря 27.09.2023, 29.09.2023 та 13.10.2023. В подальшому ОСОБА_13 на медичний огляд військово-лікарською комісією не з`являвся, тому 25.10.2023 за рапортом лікаря медичний огляд військово-лікарською комісією припинено. У розташування військової частини не прибув. Військовослужбовця притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення «догана». (а.с.148-150)

В матеріалах службового розслідування є службова характеристика позивача (а.с.151).

Згідно з актом службового розслідування № 59/24 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання службових обов`язків в частині відсутності контролю за лікуванням військовослужбовців у лікувальних закладах, що призвело до переплати грошового забезпечення військовослужбовцям.

Відповідно до змісту спірного наказу від 31.07.2024 № 78 пунктом 2 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено «сувору догану», на підставі пункту «в» статті 48 Дисциплінарного статуту за порушення вимог статей 65 Конституції України, статей 11, 16, 128 Статуту Внутрішньої служби ЗСУ, статті 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ.

Враховуючи викладене суд зауважує, що відповідачем в наказі та Акті службового розслідування не вказано, які саме дії позивача стали підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності у чому проявилось відсутності контролю за лікуванням військовослужбовців у лікувальних закладах, не вказано обставин, за яких був вчинений проступок, не запропоновано позивачу надати пояснення щодо виявленого порушення.

Окрім того, суд звертає увагу, що наведені у наказі від 31.07.2024 № 78 норми законодавство, які на думку відповідача порушив позивач, містять загальні обов`язки військовослужбовців та не передбачають обов`язку начальника медичної служби здійснювати контроль за перебуванням військовослужбовця у лікувальному закладі поза межами військової частини.

Відповідно до Функціональних обов`язків начальника медичної служби - начальника медичного пункту військової частини в/ч НОМЕР_1 , затверджених 23.05.2024 командиром військової частини НОМЕР_1 (далі Функціональні обов`язки) (а.с.23-25) начальник медичної служби- начальник медичного пункту в мирний та воєнний час зобов`язаний: знати вимоги статутів, наказів, положень та інструкцій щодо організації керівництва службою, додержуватися їх у службовій діяльності; організовувати та проводити високоефективні заходи по наданню медичної допомоги пораненим та хворим, збереження їх життя та найшвидшого відновлення їх боєздатності; попереджати виникнення та розповсюдження захворювань серед особового складу військової частини НОМЕР_1 ; організовувати медичний облік та звітність; збирати(узагальнювати), аналізувати медичну інформацію про захворюваність, травматизм серед військовослужбовців, розробляти заходи щодо їх запобіганню; в умовах загострення санітарно-епідеміологічної обстановки не допустити занесення, виникнення і поширення інфекційних та паразитарних захворювань серед особового складу частини шляхом якісного виконання всіх встановлених лікувально-профілактичних заходів; організовувати та здійснювати заходи щодо профілактики захворювань, підтримання санітарно-гігієнічного стану особового складу та місць розташування у відповідності до вимог; контролювати стан здоров`я особового складу та організовувати регулярні поглиблені медичні огляди;. постійно контролювати потребу, наявність, обсяги утримання в непорушних запасах медичного майна та матеріальних засобів, здійснювати їх повне і своєчасне освіження та поповнення (ст.1.4.6-Т); формувати високі морально-психологічні якості готовності медичних працівників до виконання основних завдань по наданню медичної допомоги в різних умовах виконання завдань за призначенням; залучатись до здійснення заходів по виконанню завдань територіальної оборони (ст.1.1.11-Т).

Начальник медичної служби - начальник медичного пункту в період воєнного стану зобов`язаний: організовувати і забезпечувати безперервне управління медичною служби, стан її бойової і мобілізаційної готовності, стан надання медичної допомоги особовому складу частини, організацію евакуаційних заходів та взаємодію з медичними службами суміжних частин; організовувати роботу медичної служби, щодо надання медичної допомоги, організації евакуаційних заходів, з урахуванням особливостей виконання бойових завдань та місць розташування особового складу військової частини НОМЕР_1 (ст.1.1.3-Т); своєчасно інформувати командира та начальника штабу про медичну обстановку, прогнозовані втрати та необхідні заходи. (пункт 2 Функціональних обов`язків)

Начальник служби несе відповідальність за: - неякісне та несвоєчасне виконання посадових обов`язків, бездіяльність або зловживання наданими йому правами, достовірність даних у встановлених формах звітності - у межах визначених чинним законодавством України. - правопорушення, скоєні в процесі здійснення своєї діяльності - в межах, визначених діючим адміністративним, кримінальним та цивільним законодавством України. - завдання матеріальної шкоди - в межах, визначених діючим законодавством та нормативними документами щодо порядку притягнення до матеріальної відповідальності.

За приписами статті 262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний за п`ять днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командира військової частини, з якої вони прибули. У день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти. (абзац 1)

В особливий період медичні та інші документи направляються у електронному вигляді до військової частини закладом охорони здоров`я або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. У разі неможливості направлення таких документів у електронному вигляді обов`язок по направленню документів у паперовому вигляді покладається на заклад охорони здоров`я або територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Порядок направлення медичних та інших документів встановлюється Кабінетом Міністрів України. (абзац 2)

Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 №280 (далі Інструкція №280), основними завданнями обліку особового складу є, зокрема: 1) документальне відображення і військовослужбовцями та трудової Діяльності Держспецтрансслужби; 4) створення, ведення, поповнення і систематизація бази даних стосовно особового складу.

Згідно з пунктом 3 розділу І Інструкції №280 облік особового складу повинен бути безперервним, своєчасним і повним, вестися постійно за будь-яких умов діяльності військ (сил) за формами і правилами, установленими цією Інструкцією, достовірно відображати існуючу штатну і спискову чисельність особового складу, а також кількісні і якісні зміни, що відбуваються, як в цілому щодо особового складу, так і персонально стосовно кожного військовослужбовця або працівника.

Пунктом 12 розділу І Інструкції №280 передбачено, що Командири (начальники) зобов`язані забезпечити належну організацію обліку особового складу в підпорядкованих органах управління, військових частинах, установах та їх підрозділах, а також створювати для посадових осіб, які здійснюють облік особового складу, належні умови для своєчасного, якісного і повного виконання ними вимог цієї Інструкції.

Особливості організації та ведення обліку особового складу в особливий період визначені розділом ХІІ Інструкції №280.

В особливий період обмін медичними та іншими документами військовослужбовців в електронній формі (у разі відсутності технічної можливості або, якщо передбачено надання тільки оригіналів паперових документів, також у паперовій формі) між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, військовими частинами, ТЦК та СП встановлено Порядком здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, державними установами Національної академії медичних наук, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, та військовими частинами, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2023 року № 901. (пункт 28 розділу ХІІ Інструкції №280)

Заклади охорони здоров`я (установи) зобов`язані забезпечити відправку медичних та інших документів військовослужбовців в електронній формі (у разі відсутності технічної можливості або, якщо передбачено надання тільки оригіналів паперових документів, також у паперовій формі) до військових частин за місцем проходження служби військовослужбовців (у разі розформування військових частин або проведення інших організаційних заходів - військових частин вищих рівнів) та повідомляти служби персоналу цих військових частин про дати виписки військовослужбовців із закладів охорони здоров`я (установ) з метою виключення військовослужбовців із списків особового складу військових частин та своєчасного здійснення розрахунків, зняття з усіх видів забезпечення. (пункт 30 розділу ХІІ Інструкції №280)

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2023 р. № 901 затверджено «Порядок здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, державними установами Національної академії медичних наук, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, та військовими частинами, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки» (далі Порядок №901).

Вказаний Порядок визначає механізм здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, державними установами Національної академії медичних наук (далі - заклади охорони здоров`я), в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, та органами військового управління, з`єднаннями, військовими частинами, вищими військовими навчальними закладами, військовими навчальними підрозділами закладів вищої освіти, установами та організаціями Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (далі - військові частини), а також районними (об`єднаними районними), міськими (районними у місті, об`єднаними міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки або їх структурними підрозділами (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Для обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між військовими частинами, закладами охорони здоров`я і територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки використовуються системи електронного документообігу Міноборони, Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (далі - системи електронного документообігу). (пункт 2 Порядку №901)

Згідно з пунктом 4 Порядку №901 заклади охорони здоров`я, військові частини, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють надсилання таких документів (обмін такими документами) в електронній формі, зокрема:

іменного списку військовослужбовців, які поступили на стаціонарне лікування (обстеження) до закладу охорони здоров`я та вибули з нього, із зазначенням найменування закладу охорони здоров`я, військового звання, прізвища, власного імені, по батькові (у разі наявності), дати народження, реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті) або особистого номера військовослужбовця, умовного найменування військової частини, в якій військовослужбовець проходить військову службу, дати госпіталізації, дати виписки, потреби в наданні довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва);

постанови військово-лікарської комісії, оформленої у вигляді свідоцтва про хворобу чи довідки військово-лікарської комісії;

виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого за формою, затвердженою МОЗ.

За приписами пункту 5 Порядку №901 медичні та інші документи військовослужбовця через систему електронного документообігу надсилаються, окрім іншого:

закладом охорони здоров`я до військової частини, де військовослужбовець проходить військову службу, та до найближчого військово-медичного закладу охорони здоров`я протягом одного дня з моменту, коли військовослужбовець поступив на стаціонарне лікування до закладу охорони здоров`я або вибув з нього, - іменний список військовослужбовців, які поступили на стаціонарне лікування (обстеження) до закладу охорони здоров`я та вибули з нього, інші документи у разі потреби; (абзац 5 пункту 5 Порядку №901)

закладом охорони здоров`я до військової частини, де військовослужбовець проходить військову службу, і територіального центру комплектування та соціальної підтримки, які зазначені в рапорті військовослужбовця, не пізніше дня завершення його лікування та виписки із закладу охорони здоров`я - постанова військово-лікарської комісії, оформлена у вигляді свідоцтва про хворобу чи довідки військово-лікарської комісії, виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, рапорт військовослужбовця про надання йому відпустки для лікування у зв`язку з хворобою, відпустки для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), про звільнення від виконання службових обов`язків на підставі рішення військово-лікарської комісії або про звільнення з військової служби за станом здоров`я з метою взяття на військовий облік (виключення з військового обліку), інші документи у разі потреби. (абзац 6 пункту 5 Порядку №901)

Відповідно до пункту 6 Порядку №901 у разі відсутності більше одного дня технічної можливості для надсилання документів, зазначених в абзацах другому - шостому пункту 5 цього Порядку, в електронній формі через систему електронного документообігу такі документи протягом одного дня надсилаються в такому порядку:

4) документи, зазначені в абзаці п`ятому пункту 5 цього Порядку, надсилаються закладом охорони здоров`я у паперовій формі до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, на території відповідальності якого перебуває заклад охорони здоров`я, з метою подальшого направлення ним документів в електронній формі до військової частини та військово-медичного закладу охорони здоров`я;

5) документи, зазначені в абзаці шостому пункту 5 цього Порядку, надсилаються закладом охорони здоров`я у паперовій формі до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, на території відповідальності якого перебуває заклад охорони здоров`я, з метою подальшої передачі в електронній формі до військової частини і територіального центру комплектування та соціальної підтримки, які зазначено в рапорті військовослужбовця.

У разі неможливості надсилання медичних та інших документів в електронній формі обов`язок щодо надсилання документів у паперовій формі покладається на заклад охорони здоров`я, територіальний центр комплектування та соціальної підтримки або військову частину.

Отже, законодавством передбачений чіткий порядок ведення обліку особового складу військової частини, повідомлення військову частину про прибуття військовослужбовців для проходження лікування/обстеження до закладу охорони здоров`я та вибуття з нього.

Водночас, відповідачем не надано доказів на підтвердження покладання на позивача обов`язку здійснювати контроль прибуття військовослужбовців для проходження лікування/обстеження до закладу охорони здоров`я та вибуття з нього.

Неналежне налагодження обміну інформації між військовою частиною та закладами охорони здоров`я, не визначення осіб, які повинні контролювати перебування військовослужбовців у закладах охорони здоров`я не може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача.

Враховуючи вище викладене суд дійшов висновку, що наказ від 31.07.2024 №78 не відповідає критеріям щодо обґрунтованості та права особи на участь у процесі прийняття рішення, а тому є підстави для визнання протиправним та скасування пункту 2 наказу від 31.07.2024 №78.

Щодо визнання протиправними та скасування п. 2 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №132 від 16.12.2024 року «Про результати службового розслідування факту переплати суми грошового забезпечення солдату ОСОБА_4 » та п. 2 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №134 від 16.12.2024 року «Про результати службового розслідування факту переплати суми грошового забезпечення солдату ОСОБА_5 , суд зазначає таке.

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України від 03.10.2019 № 160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі Закон № 160-ІХ).

Відповідно до статті 1 Закону № 160-ІХ у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності (пункт 4);

пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано (пункт 5).

Згідно із частиною першою статті 3 Закону № 160-ІХ підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди (частина друга статті 3 Закону № 160-ІХ).

Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом (частина четверта статті 3 Закону № 160-ІХ).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 160-ІХ особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.

Командир (начальник), який своїм рішенням чи бездіяльністю порушив установлений порядок обліку, зберігання, використання військового та іншого майна або не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню, іншому незаконному витрачанню військового та іншого майна, внаслідок чого було завдано шкоду, або щодо притягнення винних осіб до матеріальної відповідальності, несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб (частина друга статті 5 Закону № 160-ІХ).

Частиною першою статті 6 Закону № 160-ІХ визначено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 160-ІХ розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Статтею 8 Закону № 160-ІХ визначено, що посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів (частина перша).

У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника) (частина друга).

Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць (частина третя).

Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань (частина п`ята).

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності (частина шоста).

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис (частина сьома).

У разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди (частина восьма).

Відповідно до частини другої статті 11 Закону № 160-ІХ, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її переведення до іншого місця служби чи зарахування в розпорядження, командир (начальник) надсилає у п`ятиденний строк із дня закінчення розслідування, аудиту (перевірки), інвентаризації чи надходження рішення суду відповідні матеріали до нового місця служби чи місця перебування в розпорядженні особи для вирішення питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності.

Частинами першою, третьою статті 14 Закону № 160-ІХ визначено, що наказ командира (начальника) про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності може бути оскаржено старшому за службовим становищем командиру (начальнику) та/або до суду в порядку, передбаченому законодавством.

У разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.

З аналізу викладених норм слідує, що підставою для застосування до військовослужбовця матеріальної відповідальності є наявність шкоди, протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків, причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою та безпосередня вина особи в завданні шкоди. Однак слід зауважити, що обсяг матеріальної відповідальності ставиться у залежність, як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно і міра вказаного виду юридичної відповідальності.

Такого висновку суд дійшов, зважаючи на те, що Законом № 160-ІХ види матеріальної відповідальності розмежовані на обмежену матеріальну відповідальність (стаття 5), повну матеріальну відповідальність (частина перша статті 6) та підвищену матеріальну відповідальність (частина третя статті 6).

Кваліфікуючою ознакою обмеженої матеріальної відповідальності є завдання військовослужбовцем шкоди з необережності за виключенням випадків, котрі охоплюються повною матеріальної відповідальністю чи підвищеною матеріальної відповідальністю.

У свою чергу настання повної матеріальної відповідальності за пунктом 1 частини першої статті 6 Закону № 160-ІХ (у тому числі за здійснення надлишкових виплат грошових коштів) обумовлено законодавцем одночасно, як виною відповідного військовослужбовця у настанні збитків, так і умислом цього військовослужбовця на настання збитків, тобто усвідомлення військовослужбовцем (або існування стану фізичної неможливості не усвідомлення військовослужбовцем) того, що саме такі форма, зміст та характер конкретного діяння військовослужбовця об`єктивно здатні призвести до збитків або створити умови, за яких ці збитки невідворотно/неминуче настануть і прагнення до настання таких наслідків.

Таким чином, законодавством чітко визначено необхідність встановлення вини в діях саме того військовослужбовця, який притягується до матеріальної відповідальності, тобто відповідачем має бути доведений склад правопорушення, вчиненого позивачем, та наявність взаємозв`язку між його діями та заподіяною шкодою.

Висновки відповідача про наявність підстав для притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності ґрунтуються на матеріалах службового розслідування.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2024 № 132 позивача притягнуто до повної матеріальної відповідальності, що підлягає стягненню на відшкодування шкоди, завданої військовій частині в сумі 18 289 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 26.10.2024 № 272 призначено службове розслідування по факту переплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_5 , яке було продовжено наказом від 26.11.2024 №306 (а.с.163-164, 165-166)

За результатами службового розслідування було складено акт службового розслідування № 98/24, що був затверджений 16.12.2024 командиром військової частини НОМЕР_1 . (а.с.152-162)

В акті службового розслідування зазначено, що позивач 06.12.2023 надав рапорт про те, що ОСОБА_13 вибув 25.09.2023 з розташування військової частини НОМЕР_1 до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» на повторний медичний огляд військово-лікарською комісією. Прибув до вищевказаної установи 26.09.2023 відповідно до відповіді №545/4/18281 від 05.12.2023 на запит №2156/444 від 29.11.2023, був на прийомі у лікаря 27.09.2023, 29.09.2023 та 13.10.2023. В подальшому ОСОБА_13 на медичний огляд військово-лікарською комісією не з`являвся, тому 25.10.2023 за рапортом лікаря медичний огляд військово-лікарською комісією припинено. У розташування військової частини НОМЕР_1 вищевказаний військовослужбовець станом на 05.12.2023 не прибув. Місцезнаходження військовослужбовця не відоме. Неналежне виконання своїх службових обов`язків, безвідповідальне ставлення до військової служби позивачем, а саме: військовослужбовець ОСОБА_14 , вибув з військової частини НОМЕР_1 для проходження військово-лікарської комісії 25.09.2023, а запит до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» засобами «СЕДО» був направлений лише 29.11.2023, що призвело до здійснення надлишкових витрат грошових коштів. І такими діями позивач допустив порушення ст. ст. 1,2,3 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. ст. 16, 87, 87-1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Вина позивача, як вказано в акті, виражена у формі службової недбалості.

Розмір переплати грошового забезпечення визначений відповідно до довідки розрахунку від 27.08.2024 №1435/8/114/637. (а.с.168)

Під час службового розслідування позивач відмовився надавати пояснення. (а.с.188)

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2024 № 134 позивача притягнуто до повної матеріальної відповідальності, що підлягає стягненню на відшкодування шкоди, завданої військовій частині в сумі 26755 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 26.10.2024 № 274 призначено службове розслідування по факту переплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_4 , яке було продовжено наказом від 26.11.2024 №304 (а.с.203-204, 205-206)

За результатами службового розслідування було складено акт службового розслідування № 100/24, що був затверджений 16.12.2024 командиром військової частини НОМЕР_1 . (а.с.192-202)

В акті службового розслідування зазначено, що вбачається, що позивач 16.11.2023 надав рапорт про те, що ОСОБА_8 був направлений до Національного військово-клінічного центру «Головній військовий- клінічний госпіталь» для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією 11.08.2023. Вказаний військовослужбовець проходив медичний огляд військово-лікарською комісією амбулаторно з 11.08.2023 по 12.09.2023. Отримав експертне рішення оформленою довідкою ВЛК №17281 від 12.09.2023, але до місця несення служби не прибув. Місцезнаходження військовослужбовця не відоме. Неналежне виконання своїх службових обов`язків, безвідповідальне ставлення до військової служби позивачем, а саме: військовослужбовець ОСОБА_4 , вибув з військової частини НОМЕР_1 для проходження військово-лікарської комісії 09.08.2023, а запит до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» засобами «СЕДО» був направлений лише 03.11.2023, повторний запит 08.11.2023, що призвело до здійснення надлишкових витрат грошових коштів. І такими діями позивач допустив порушення ст. ст. 1,2,3 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. ст. 16, 87, 87-1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Вина позивача, як вказано в акті, виражена у формі службової недбалості.

Розмір переплати грошового забезпечення визначений відповідно до довідки розрахунку від 27.08.2024 №1435/8/114/639. (а.с.208)

Під час службового розслідування позивач відмовився надавати пояснення. (а.с.226)

Суд зауважує, що згідно з абзацом 15 частини 3 статті 87 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, начальник медичної служби бригади зобов`язаний щотижня особисто контролювати проведення амбулаторного прийому хворих, а також проводити обхід хворих у медичній роті та медичних пунктах батальйонів, контролювати якість надання їм медичної допомоги та лікування, знати стан хворих, що лікуються в медичних пунктах, медичній роті та інших лікувально-профілактичних закладах.

Відповідно до абзацу 7 частини 3 статті 87-1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, начальник медичної служби полку (окремого батальйону, батальйону) організовувати якісне проведення медичного огляду та обстеження особового складу, особисто брати участь в амбулаторному прийомі, оглядати хворих, що перебувають у медичному пункті і направляються до закладів охорони здоров`я; знати стан хворих, що залишаються в медичному пункті, і контролювати їх лікування; знати стан хворих, що перебувають в інших закладах охорони здоров`я, і періодично їх відвідувати;

Відповідно до ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Згідно зі статтею 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир роти зобов`язаний: вести встановлений облік особового складу роти, знати чисельність (наявність і відсутність) особового складу за списком; рекомендувати військовослужбовців рядового, сержантського (старшинського) складу до присвоєння чергових військових звань та на заміщення вакантних посад.

Статтею 124 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, головний сержант взводу зобов`язаний: вести облік особового складу, озброєння, техніки та майна взводу; постійно знати наявність особового складу взводу та місце його перебування.

Відповідно до статті 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир відділення зобов`язаний: постійно знати наявність особового складу відділення, місце його перебування та чим він займається, полку) відомості про наявність особового складу.

Як вже зазначалося судом Статутом внутрішньої служби ЗСУ, Інструкцією №280, Порядком №901 передбачений чіткий порядок ведення обліку особового складу військової частини, повідомлення військову частину про прибуття військовослужбовців для проходження лікування/обстеження до закладу охорони здоров`я та вибуття з нього.

На думку суду відповідач помилково ототожнив такі поняття як «ведення обліку особового складу військової частини, який перебуває у закладах охорони здоров`я», та «знати стан хворих, що перебувають в інших закладах охорони здоров`я, і періодично їх відвідувати».

Відповідачем не надано доказів на підтвердження покладання на позивача обов`язку здійснювати ведення обліку особового складу військової частини, який перебуває у закладах охорони здоров`я.

Неналежне налагодження обміну інформації між військовою частиною та закладами охорони здоров`я, не визначення осіб, які повинні здійснювати ведення обліку особового складу військової частини, який перебуває у закладах охорони здоров`я не може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача.

Проаналізувавши матеріали справи, суд звертає увагу, що під час судового розгляду справи по суті встановлено невідповідність оскаржуваних рішень критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України оскільки оскаржуваний пункт 2 наказу командира військової частини від 16.12.2024 № 132 та пункт 2 наказу командира військової частини від 16.12.2024 № 134 прийнятий за наслідками службового розслідування, яке, на переконання суду, не відповідає критеріям щодо обґрунтованості.

Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача задану моральну шкоду у розмірі 50 000 грн, суд зазначає таке.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1ст. 23 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4(пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Іншими словами, моральна шкода фізичної особи визначається через страждання. Страждання - це негативна для людини емоція, змістом якої є біль, мука, тривога, переживання. Страждання є наслідком певних дій, які викликають такі емоції. Які саме дії викликають страждання - чинне законодавство не зазначає, обмежуючись лише загальною вказівкою на їхню протиправність. Поміж тим, за практикою Європейського Суду з прав людини обставинами, які беруться до уваги як такі, що заподіюють моральну шкоду, зокрема є: невизначеність ситуації з результатом кримінального провадження та його фінансових наслідків; незручності, викликані негативним впливом на здоров`я; стурбованість і тривога через те, що ситуація триває довго; негативний вплив на членів сім`ї; психічне напруження; глибоке відчуття несправедливості, викликане тривалим невиконанням судового рішення; розчарування тощо.

Поряд з цим, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У контексті спірних правовідносин саме на позивача законодавець покладає обов`язок доведення факту завдання йому моральної шкоди, а також надання доказів на підтвердження того, що саме рішення, дії чи бездіяльність відповідача призвело до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Позивач в обґрунтування моральної шкоди в позиві зазначив, що оскільки на його думку накази, що оскаржуються є протиправним, то йому завдана і моральна шкода, яка полягає у його душевних стражданнях з приводу прийняття протиправних наказів, втрати авторитету серед військовослужбовців, приниженні моє часті офіцера. Крім того, позивач вважає, що зазначеними діями відповідача були порушені його нормальні життєві зв`язки, що потребувало від нього додаткових зусиль, що теж негативно відобразилось на моєму моральному самопочутті.

Водночас позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів про завдання їй оскаржуваними рішеннями моральної шкоди. Позивач не пояснив: з яких міркувань виходив, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 50 000 грн, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи те, що матеріали адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань, а також доказів на підтвердження причинного зв`язку між протиправними рішенням та діями відповідача і завданням позивачеві моральної шкоди - суд вважає, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 50000 грн задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до приписів ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із ст. 90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує таке.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яким надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 та від 11 липня 2013 року №6-рп/2013.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина третя вказаної статті).

Таким чином, послуги зі складання позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг є різновидом правової допомоги, витрати на яку включаються до складу судових витрат.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути сумірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Також, за змістом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмету спору.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надані суду: договір №Б/Н щодо надання правничої допомоги від 16.01.2025; Акт про приймання-передачу наданої правничої допомоги відповідно до Договору від 20.01.2025; квитанцію №0009228 від 20.01.2025; ордер про надання правничої допомоги (а.с.72-75). Відповідно до наданих доказів сума гонорару адвоката становить 30 000,00 грн.

Аналізуючи матеріали справи, суд зазначає, що спір, який виник між сторонами, віднесений Кодексом адміністративного судочинства України до справ незначної складності.

Крім того, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг) та ціною позову, а відтак, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про зменшення розміру таких витрат до 7 000,00 грн, що буде за даних обставин справи справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат саме у зазначеному розмірі.

Підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору відсутні.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування пунктів 2 наказів задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №69 від 04.07.2024 «Про результати службового розслідування по факту відсутності за місцем служби старшого солдата ОСОБА_2 ».

Визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №70 від 05.07.2024 року «Про результати службового розслідування по факту відсутності за місцем служби сержанта ОСОБА_3 ».

Визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 78 від 31.07.2024 року «Про результати службового розслідування по факту переплати грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 ».

Визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №132 від 16.12.2024 року «Про результати службового розслідування факту переплати суми грошового забезпечення солдату ОСОБА_4 ».

Визнати протиправним та скасувати п. 2 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №134 від 16.12.2024 року «Про результати службового розслідування факту переплати суми грошового забезпечення солдату ОСОБА_5 ».

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ).

Повне судове рішення складено 20.06.2025.

Суддя Олена ЛУКАШОВА