Справа № 826/2572/15
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2572/15 Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Кобаля М.І.,

Кузьменка В.В.,

При секретарі: Долинській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління МВС України в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України в Київській області, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України в Київській області, третя особа: Київська обласна профспілкова організація атестованих працівників внутрішніх справ України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України в Київській області, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України в Київській області, третя особа: Київська обласна профспілкова організація атестованих працівників внутрішніх справ України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б. від 16 січня 2015 року № 48 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та пунктів 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 26 січня 2015 року № 41 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та пунктів 66 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114;

- поновити ОСОБА_1 з 26 січня 2015 року на посаді інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого УДАІ ГУ МВС України в Київській області;

- стягнути з Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу, а саме з 26 січня 2015 року по дату поновлення.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що протиправністю прийняття оскаржуваних наказів в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та пунктів 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2025 року позовні вимоги - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 16 січня 2015 року №48 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі п. 10 частини другої ст. 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VІ та п. 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в місті Києві від 26 січня 2015 року №41 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі п. 10 частини другої ст. 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VІ та п. 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого УДАІ ГУ МВС України в Київській області з 27 січня 2015 року.

Стягнуто з Головного управління МВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 січня 2015 року по 07 квітня 2025 року у розмірі 607 271,52 грн. (шістсот сім тисяч двісті сімдесят одна гривня, 52 копійки).

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого УДАІ ГУ МВС України в Київській області, з 27 січня 2015 року.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління МВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 28 917,70 грн. (двадцять вісім тисяч дев`ятсот сімнадцять гривень, 70 копійок).

В апеляційній скарзі, Міністерство внутрішніх справ України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення в частині задоволених вимог до Міністерства внутрішніх справ та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Законом України «Про очищення влади» не передбачається встановлення будь-яких виключень або преференцій будь-яких осіб, зазначених в частині першій статті 3 цього Закону, які б надавали змогу звільнитись від застосування люстраційної процедури або її відтермінування.

На думку скаржника, оскільки звільнення позивача відбулось на підставі вимог чинного законодавствата Закону України «Про очищення влади», тому підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем заначено про те, що ОСОБА_1 не було складено жодного офіційного документу щодо осіб, яких судами або органами прокуратури було звільнено від кримінальної та адміністративної відповідальності на підставі Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» та Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України», звільнення відбулось всупереч нормам законодавства.

Як вказує позивач, в його діях відсутня вина в інкримінованому йому правопорушенні у кримінальному провадженні №000381 та інші обставини справи, встановлені рішенням судів.

Крім того, Головне управління МВС України в Київській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Зазначена апеляційна скарга обгрунтована тим, що у разі застосування до особи заборони зазначеної в частині третій статті 1 Закону України «Про очищення влади», на основі критеріїв, визначених частиною першою ст. 3 цього Закону, така особа повинна була бути звільнена відповідно до пп. 1 п. 2 Перехідних та Прикінцевих положень Закону протягом десяти днів з дня набрання чинності Законом.

Відтак, на думку скаржника, звільнення позивача відбулося на підставі вимог Закону України «Про очищення влади» та в установленому Законом порядку.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що належним відповідачем щодо заявлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є УДАІ ГУ МВС України в Київській області.

Також апелянт зазначає про те, що суд невірно вирахував суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах одного місяця, що є грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки на відповідачів фактично покладеного обов`язок сплати більшої суми, ніж того вимагає чинне законодавство.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем вказано, що оскільки посада, яку він займав не підпадала під дію пунктів 1 та 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», відносно нього були всі підстави здійснити перевірку достовірності відомостей, як складову частину перевірки, визначеної ст.5 Закону, оскільки Закон України «Про очищення влади» передбачає процедуру звільнення без проведення перевірки тільки за частиною першою статті 3 цього Закону.

На думку позивача, оскільки перебував у трудових (службових) відносинах з Головним управлінням МВС України в Київській області, тому саме ГУ МВС України в Київській області є органом, стягнення з якого коштів за вимушений прогул є доцільним та обґрунтованим виходячи з норм законодавства, а також судової практики, яка склалась при розгляді аналогічних справ.

У запереченнях на відзив відповідачем зазначено, що належним відповідачем щодо стягнення вимушеного прогулу має виступати УДАІ ГУМВС України в Київській області, а не ГУМВС України в Київській області.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з квітня 2013 року по квітень 2014 року займав посаду державтоінспектора, а з квітня 2014 року по 26.01.2015 інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого УДАІ МВС України в Київській області.

Наказом МВС України від 16 січня 2015 року №48 о/с «По особовому складу» відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та згідно з пунктами 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, зокрема, інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого управлінню Державної автомобільної інспекції лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-220833).

Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 26 січня 2015 року №41 о/с «По особовому складу» відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та підпункту «а» пункту 62 та пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу звільнено лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-220833), інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого управлінню Державної автомобільної інспекції, 26 січня 2015 року.

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідачів та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не здійснював заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, тому звільнення позивача наказом МВС України від 16 січня 2015 року №48 о/с є протиправним.

Як наслідок, підлягає скасуванню наказ ГУ МВС України м. Києві від 26 січня 2015 року №41 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 , оскільки він є похідним від наказу МВС України від 16 січня 2015 року №48 о/с та прийнятий за відсутності законних підстав.

Відповідно, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з ГУ МВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 , становить 607 271,52 грн.

Колегія суддів не погоджується у повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади» (далі - Закон №1682-VII).

Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 Закону № 1682-VII).

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина друга статті 1 Закону № 1682-VII).

Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина третя статті 1 Закону № 1682-VII).

Статтею 2 Закону № 1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації).

У свою чергу, критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону № 1682-VII.

Так, у силу вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29 січня 2014 року № 737-VII, Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21 лютого 2014 року № 743-VII.

За приписами частини першої статті 5 Закону № 1682-VII органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України.

Згідно з частиною другою статті 5 цього ж Закону Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України: 1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією; 2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом; 3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті.

Частиною дванадцятою статті 5 Закону № 1682-VII передбачено, що у разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 1682-VII відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України. Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України.

Відповідно до частини другої статті 7 цього Закону інформація з Реєстру про внесення відомостей про особу до Реєстру або про відсутність у Реєстрі відомостей про таку особу подається: на запит державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з метою проведення перевірки, передбаченої цим Законом, або спеціальної перевірки, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», відомостей про осіб, які претендують на зайняття посад, пов`язаних із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування; на запит правоохоронних органів у разі необхідності отримання такої інформації в рамках кримінального або адміністративного провадження або на запит прокурора в рамках здійснення нагляду за додержанням вимог і застосуванням законів; під час звіряння переліку осіб, звільнених з посад у зв`язку із здійсненням очищення влади (люстрації), з відомостями, що містяться в Реєстрі; у разі звернення фізичної особи (уповноваженої нею особи) щодо отримання відомостей про себе.

Згідно з частиною третьої статті 7 Закону № 1682-VII Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру. Відкритими для безоплатного цілодобового доступу є такі відомості про особу, щодо якої застосовано положення цього Закону: 1) прізвище, ім`я, по батькові; 2) місце роботи, посада на час застосування положення цього Закону; 3) відомості про стан проходження перевірки особою, а також інформація про надходження висновків про результати перевірки, які свідчать про наявність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 цього Закону; 4) час, протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону. Зазначені відомості не належать до конфіденційної інформації про особу та не можуть бути обмежені в доступі.

Пунктом 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.

Аналіз вищевикладених положень дає підстави для висновку, що заборони, встановлені частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII, виникають в силу закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акту.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 у період з квітня 2013 року по квітень 2014 року займав посаду державтоінспектора, а з квітня 2014 року по 26.01.2015 інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого УДАІ МВС України в Київській області.

Наказом МВС України від 16.01.2015 №48о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справі за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Підставою для включення позивача до даного наказу стало складання останнім протоколу про адміністративне правопорушення від 11.01.2014 №АГ 141238 відносно громадянина ОСОБА_4 по ст. 122-2 КУпАП та у подальшому відкриття прокуратурою Київської області кримінального провадження №000381 по факту незаконного складання адміністративних протоколів за частиною першою ст. 366 КК України.

У подальшому, у наказі МВС України від 26 січня 2015 року №41 о/с підставою для звільнення зазначено пункт 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» - за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Однак, вироком Вишгородського районного суду від 10.02.2015 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄДР за №000381 по факту незаконного складання адмінпротоколів за частиною першою ст. 366 КК України, ОСОБА_1 виправдано у зв`язку з недоведеністю в діях складу зазначеного злочину (справа №363/4912/14-к)

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21.05.2015 вирок Вишгородського районного суду від 10.02.2015 залишено без змін.

Крім того, у постанові Апеляційного суду Київської області від 31.03.2014 у справі №363/178/14-п зазначено, що захисник ОСОБА_4 просила звільнити його від адміністративної відповідальності на підставі Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань , та визнання такими, що втратили чинність деяких законів України», однак суд відмовив у задоволенні даного клопотання, оскільки Закон України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань , та визнання такими, що втратили чинність деяких законів України» стосується осіб, які були учасниками масових акцій протесту, а ОСОБА_4 о 12:35 год 29.12.2013 участі у будь-яких акціях не приймав, і в цей час знаходився в зовсім іншому місці.

Враховуючи зазначене, вказане свідчить про неможливість звільнення позивача без проведення перевірки, лише за формальними ознаками, які визначені пунктом 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Закон № 1682-VII був предметом оцінки Європейської комісії «За демократію через право» (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року у м. Венеція (далі - Проміжний висновок № 788/2014), 2) Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20 червня 2015 року у м. Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21.04.2015) (далі - Остаточний висновок № 788/2014).

У пункті 18 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що європейські стандарти в галузі люстрації, в основному, випливають з трьох джерел: 1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, статей 6, 8 і 14, статті 1 Протоколу 12) та практики Європейського суду з прав людини; 2) прецедентного права національних конституційних судів; 3) Резолюцій Парламентської асамблеї Ради Європи: «Про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів» № 1481 (2006) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1481 (2006)); «Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем» № 1096 (1996) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1096 (1996)) та додана до неї доповідь, яка містить «Керівні принципи щодо відповідності закону про люстрацію та аналогічних адміністративних заходів вимогам держави, заснованої на принципі верховенства права» (далі - Керівні принципи ПАРЄ).

У той же час, питання конституційності, зокрема положень пунктів 7, 8, 9 частини першої пункту 4 частини другої статті 3 у взаємозв`зку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII на відповідність положенням статті 38, частини другої статті 61, частини першої статті 62 Конституції України вирішуються Конституційним Судом України.

Так, на розгляді Великої Палати Конституційного Суду України тривалий час перебуває справа за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади», 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 4 цього закону.

На момент розгляду даної справи рішення Конституційним Судом України за наслідками розгляду вищевказаного конституційного провадження не ухвалено.

Водночас, Верховний Суд у рішенні від 18.09.2018 у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.01.2019 у справі № 800/186/17.

Так, у цій справі Верховний Суд вказав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

Як підсумок, у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Верховний Суд визнав ці висновки застосовними і у справі № 817/3431/14 (№ К/9901/1400/18), за результатами розгляду якої Верховний Суд у складі судової палати ухвалив постанову від 03.06.2020, і у подальшій своїй практиці у цій категорії спорів.

Так, у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №817/3431/14 зазначено, що складність правових питань, які постали перед судами та з якими національна правова система стикнулася вперше, потребувала висновків Конституційного Суду України, оскільки доводи позивача серед іншого ґрунтувалися на доводах про неконституційність положень Закону України «Про очищення влади», зокрема в частині суперечності його норм приписам статті 61 Конституції України щодо індивідуалізації юридичної відповідальності.

Водночас необхідно врахувати, що на необхідності доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону № 1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті, що враховано судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

У той же час, необхідно враховувати, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики ЄСПЛ, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.

Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України», із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону № 1682-VII становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя, захищене статтею 8 Конвенції.

У пункті 208 цього рішення щодо підходу, заснованого на наслідках, Суд зазначив, що Закон №1682-VII вплинув на заявників у трьох аспектах: 1) їх звільнили з державної служби; 2) до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років; 3) відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII.

За оцінкою ЄСПЛ поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної та професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 209).

Аналіз цього рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом № 1682, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 17.06.2020 року у справі №826/1137/16, від 12.08.2020 року у справі №826/17778/14, від 19 лютого 2021 року у справі №826/17599/14.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відсутність у Законі № 1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною другої статті 2 КАС України.

Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі № 809/3977/14.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржувані накази не відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесені непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.

До того ж, іншою правовою підставою звільнення в оскаржуваних наказах «По особовому складу» вказано підпункт «а» пункту 62 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким органів внутрішніх справ», затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114, відповідно до якого звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби.

Слід зазначити, що вказаною нормою врегульовано особливості звільнення зі служби в запас Збройних Сил осіб, які не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі, однак ця норма не містить підстав звільнення.

Пунктом 66 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому, звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

У той же час, дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю межує з адміністративним або кримінальним правопорушенням і полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Виходячи з цього, складання позивачем у межах своєї компетенції протоколу про адміністративне правопорушення не є вчинком, що дискредитує звання рядового і начальницького складу.

Відтак, враховуючи зазначене, позивача протиправно звільнено з органів внутрішніх справ на підставі пунктів 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року №114.

Слід зазначити, що в залежності від підстави звільнення, для особи настають різні юридичні наслідки, оскільки при застосуванні Закону № 1682-VII до особи застосовуються інші обмеження та відповідно наслідки, чим при звільненні за вчинення діяння, що дискредитує звання рядового і начальницького складу (п. 66 Положення). Законодавство не передбачає одночасне застосування до особи наслідків звільнення за різними підставами. В даному випадку право звільняти та, відповідно визначати підстави такого звільнення, належить відповідному державному органу (в даному випадку органу внутрішніх справ). Відповідно, суд не може виключити одну чи іншу підставу звільнення, з наказу, оскільки це буде втручанням в повноваження іншого державного органу.

Крім того, слід врахувати відсутність згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, встановленого приписами статті 9 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», згідно якої звільнення працівника, яке проведене власником або уповноваженим органом без звернення до профспілкового органу також свідчить про порушення порядку звільнення правника, встановленого чинним законодавством.

Оскільки відповідачами не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, враховуючи недоведення правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом, суд приходить до висновку про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваних рішень.

Відтак, протиправність таких наказів вказує на необхідність поновлення позивача на посаді інспектора з профілактичної роботи відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого УДАІ ГУ МВС України в Київській області з 27 січня 2015 року.

Частиною другою ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 24 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Із пункту 5 вказаного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, суд має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Верховного Суду у постанові від 24.10.2018 у справі №820/5932/16.

З матеріалів справи вбачається, що розмір середньої заробітної плати за останні два місяці роботи позивача складає: 5577,93 грн. (2949,71 грн.+ 2628,22 грн.) / 43 робочих дні (20+23) = середньоденна заробітна плата - 129,71 грн.

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу з 27 січня 2015 року по 07 квітня 2025 року позивача складає 2575 робочих днів, відтак на користь ОСОБА_1 належить виплатити суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 334 003,25 грн. (129,71 грн. х 2575 днів).

Разом з тим, відповідно до пункту 4 Порядку №100 якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Так, середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 відповідно довідки №29 від 09.02.2015, становить 2788,98 грн.

У свою чергу, мінімальна заробітна плата в Україні становила: у 2015 році 1218 грн.; у 2016 році 1378 грн.; у 2017 році 3200 грн.; у 2018 році 3723 грн.; у 2019 році 4173 грн.; з 01.01.2020 по 31.08.2020 року 4723 грн.; з 01.09.2020 року по 31.12.2020 року 5000 грн.; з 01.01.2021 по 31.11.2021 - 6000 грн.; з 01.12.2021 по 31.12.2021 - 6500 грн.; з 01.01.2022 по 30.09.2022 - 6500 грн.; з 01.10.2022 по 31.12.2022 - 6700 грн.; з 01.01.2023 по 31.12.2023 - 6700 грн.; 01.01.2024 по 31.03.2024 - 7100 грн.; з 01.04.2024 по 31.12.2024 - 8000 грн.; з 01.01.2025 по 07.04.2025 - 8000 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що у даному випадку належним відшкодуванням позивачу сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, є:

- за 2015 та 2016 роки (24 місяці) згідно довідки №29 від 09.02.2015 середньомісячне грошове забезпечення становить 2788,98 грн., тобто більше ніж мінімальна заробітна плата в Україні, а тому стягненню підлягає 66 935,52 грн. (2788,98 грн.*24 міс);

- за 2017 рік 38400 грн., а саме: 3200,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*12 міс;

- за 2018 рік 44 676,00 грн., а саме: 3723,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*12 міс;

- за 2019 рік 50 076,00 грн., а саме: 4173,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*12 міс;

- за період з 01.01.2020 по 31.08.2020 - 37 784,00 грн., а саме: 4723,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*8 міс;

- за період з 01.09.2020 року по 31.12.2020 - 20 000 грн., а саме: 5000,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*4 міс;

- за період з 01.01.2021 по 31.11.2021 - 66 000 грн., а саме: 6000,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*11 міс.;

- за період з 01.12.2021 року по 31.12.2021 - 6 500 грн., а саме: 6500,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*1 міс;

- за період з 01.01.2022 по 30.09.2022 - 58 500 грн., а саме: 6500,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*9 міс.;

- за період з 01.10.2022 року по 31.12.2022 - 20 100 грн., а саме: 6700,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*3 міс;

- за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 - 80 400 грн., а саме: 6700,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*12 міс.;

- за період з 01.01.2024 року по 31.03.2024 -21 100 грн., а саме: 7100,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*3 міс;

- за період з 01.04.2024 по 31.12.2024 - 72 000 грн., а саме: 8000,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*9 міс.;

- за період з 01.01.2025 по 07.04.2025 - 24 800 грн., а саме: 8000,00 грн. (мінімальна заробітна плата в Україні)*3,1 міс.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що згідно пункту 1 Положення про Державну автомобільну інспекцію МВС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 14 квітня 1997 року №341, яке станом на час вирішення спору по суті є чинним, Державна автомобільна інспекція входить до системи органів МВС України.

У даному випадку, роботодавцем позивача є ГУ МВС України в Київській області, тому саме цим суб`єктом владних повноважень порушено право позивача на працю.

Крім того, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 утворено Національну поліцію України, яка у відповідності до статей 2, 23, 31 Закону України «Про Національну поліцію України», зокрема, виконує повноваження (завдання), що виконувались ДАІ МВС України.

Згідно з відомостями в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на теперішній час ГУ МВС України в Київській області та УДАІ МВС України в Київській області не ліквідовані, а перебувають у стані припинення.

Суд зауважує, що встановлена законодавством можливість ліквідації державного органу (установи, організації) з одночасним створенням іншого, який буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. То ж, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено.

Аналогічний правовий підхід викладено в постанові Верховного Суду України від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14.

Отже, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з ГУ МВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 , становить 607 271,52 грн, що спростовує відповідні посилання скаржника.

При цьому, слід зазначити, що згідно з приписами частини другої статті 235 КЗпП якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Втім, вини позивача у тривалому розгляді даної справи колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у межах спірних правовідносин виплату середнього заробітку слід здійснити за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є правильним та таким, що відповідає приписам законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.

Посилання скаржника на невірний обрахунок судом першої інстанції суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 28 917,70 грн колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Згідно з п.п. 2 та 3 частини першої ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді з 27.01.2015 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Задовольняючи позовні вимоги у цій частині суд першої інстанції виходив з розрахунку суми стягнення за місяць у сумі 28 917,70 грн.

Разом з тим, позиція апелянта грунтується на тому, що з огляду на суму денного грошового забезпечення 235,83 грн (607 271,52 грн/2575), сума в межах стягнення за один місяць має становити 7075,00 грн (235,83 грн*30 к.д.).

При цьому, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у задоволенні заяви представника відповідача ГУ МВС України в Київській області про виправлення описки у рішенні суду в частині визначення суми стягнення з ГУ МВС України в Київській області заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця допущеного до негайного виконання у розмірі 28 917, 70 грн. - відмовлено.

З приводу вказаного слід зазначити, що при розрахунку суми стягнення за місяць слід виходити з наступного.

Відповідно до абз. 2 пункту 8 Порядку №100 у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Абзацом 3 пункту 8 Порядку №100 визначено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Так, розмір середньої заробітної плати за останні два місяці роботи позивача складає: 5577,93 грн. (2949,71 грн.+ 2628,22 грн.) / 43 робочих дні (20+23) = середньоденна заробітна плата - 129,71 грн.

З урахуванням вказаних норм середньомісячне число робочих днів за період листопад-грудень 2014 року становило 22 ((20 + 23) / 2), у зв`язку з чим сума заробітної плати за один місяць, яка належить до стягнення шляхом негайного виконання за правилами п. 2 частини першої ст. 371 КАС України, складає 2983,33 грн. (129,71 х 23).

У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою статті 317 КАС України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, тому оскаржуване рішення підлягає зміні, шляхом викладення абзацу сьомого резолютивної частини у відповідній редакції.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління МВС України в Київській області - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року, змінити, виклавши абзац сьомий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління МВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 2983,33 грн. (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят три гривні 33 коп.)».

В іншій частині - рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді М.І. Кобаль

В.В. Кузьменко