Справа № 260/569/25
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 рокуСправа № 260/569/25 пров. № А/857/14639/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,

при секретарі судового засідання Волчанського А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Львові справу за позовом Берегівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», філії «Берегівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Департамент екології та природних ресурсів Закарпатської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року (суддя Дору Ю.Ю., м. Ужгород), -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року Берегівська окружна прокуратура (далі Прокуратура) в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Закарпатській області (далі Держекоінспекція) звернулась до суду з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі ДСГП), філії «Берегівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» (далі Філія), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Департамент екології та природних ресурсів Закарпатської обласної державної адміністрації (далі Департамент), в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність ДСГП в особі Філії щодо незабезпечення проведення робіт із винесення меж пралісової пам`ятки природи місцевого значення «Природний ліс Затисянського лісництва» площею 29,3 га (далі Пралісова пам`ятка) та зобов`язати останнього відповідно до вимог чинного законодавства України забезпечити протягом 1 року з дня набрання рішенням законної сили розроблення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, на підставі якого провести роботи із винесення меж Пралісової пам`ятки шляхом закріплення їх в натурі (на місцевості).

визнати протиправною бездіяльність ДСГП в особі Філії щодо невстановлення охоронної зони Пралісової пам`ятки та зобов`язати останнього відповідно до вимог чинного законодавства України протягом одного року з дня набрання рішенням законної сили провести роботи із встановлення охоронної зони Пралісової пам`ятки та закріплення її в натурі (на місцевості).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги вказує, що жодним нормативно-правовим актом, яким врегульовано правовідносини у галузі охорони та використання земель, навколишнього природного середовища та природно-заповідного фонду не передбачено право органів Державної екологічної інспекції звертатися до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності землекористувача та зобов`язання такої особи забезпечити організацію проведення робіт із винесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, в тому числі і меж об`єкту природно-заповідного фонду.

Також зазначає, що відповідач не є суб`єктом владних повноважень в розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), не здійснює публічно-владних управлінських функцій у спірних правовідносинах та/або не надає адміністративних послуг а, отже, може бути відповідачем за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень (в тому числі і прокурора на виконання функцій суб`єкта владних повноважень) лише у випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає судове рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що обов`язок щодо проведення робіт із встановлення меж територій природно-заповідного фонду та винесення меж Пралісової пам`ятки шляхом закріплення їх в натурі (на місцевості), як в силу закону, так і взятих зобов`язань покладено саме на ДСГП. У свою чергу, ДСГП як особа, що здійснює управління Пралісової пам`яткою, зобов`язана була провести роботи із встановлення охоронної зони Пралісової пам`ятки та закріплення її в натурі (на місцевості).

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що у постійному користуванні ДСГП, як правонаступника усіх прав та обов`язків припиненого Державного підприємства «Берегівське лісове господарство», яке було правонаступником усіх прав та обов`язків припиненого Державного підприємства «Виноградівське лісове господарство», перебувають землі лісогосподарського призначення на території Берегівського (колишнього Виноградівського району) Закарпатської області відповідно до державного акта від 12.12.1996 серії І-ЗК №000381, що виданий Виноградівському державному лісогосподарському підприємству.

Рішенням дев`ятнадцятої сесії VII скликання Закарпатської обласної ради від 01.10.2020 №1847 «Про оголошення об`єкта природно-заповідного фонду місцевого значення», об`єктом природно-заповідного фонду місцевого значення визначено Пралісову пам`ятку без вилучення площі від землекористувача - державного підприємства «Виноградівське лісове господарство».

Розпорядженням голови Закарпатської обласної державної адміністрації- начальника обласної військової адміністрації від 10.10.2023 №893 (далі Розпорядження), затверджено положення про об`єкти природно-заповідного фонду місцевого значення у новій редакції, в тому числі на об`єкт природно-заповідного фонду місцевого значення - Пралісову пам`ятку.

Листом 12.11.2024 №10-7-0.31-5454/2-24 Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області повідомило про відсутність інформації щодо розроблення будь-якої документації щодо встановлення меж об`єкту природно-заповідного місцевого значення - пралісової Пам`ятки природи, розташованої на землях Філії.

Листі від 24.10.2024 №1695/02-01 Департамент повідомив, що проект землеустрою щодо організації і встановлення меж території природно-заповідного фонду - Пралісової пам`ятки на розгляд та погодження до Департаменту не надходив.

Статтею 43 Земельного кодексу України (далі ЗК) та частиною першою статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (далі Закон №2456-XII) встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно - заповідного фонду.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

На використання земельної ділянки або її частини в межах природно-заповідного фонду може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Обмеження (обтяження) підлягає державній реєстрації і діє протягом строку, встановленого законом або договором.

Відповідно до статті 3 Закону №2456-XII, до природно-заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

Статтею 46-1 ЗК встановлено обмеження у використанні земель територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Зокрема, визначено, що землі територій та об`єктів природно-заповідного фонду використовуються з урахуванням обмежень у їх використанні, визначених відповідно до Закону №2456-XII та положеннями про ці території, об`єкти. Особливий режим охорони, відтворення і використання земель територій та об`єктів природно-заповідного фонду поширюється на всі розташовані в межах таких територій та об`єктів землі та земельні ділянки незалежно від форми власності та цільового призначення.

За змістом частини четвертої статті 7 Закону №2456-XII, межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Основні вимоги щодо режиму пам`яток природи встановлені приписами статті 28 Закону №2456-XII.

Так, на території пам`яток природи забороняються суцільні, поступові, лісовідновні та прохідні рубки, видалення захаращеності, полювання та будь-яка інша діяльність, що загрожує збереженню або призводить до деградації чи зміни первісного їх стану.

На території пралісових пам`яток природи забороняються всі види рубок, у тому числі санітарні, рубки формування і оздоровлення лісів та видалення захаращеності (крім догляду за лінійними об`єктами та вирубування окремих дерев під час гасіння пожежі), будівництво споруд, прокладання шляхів, лінійних та інших об`єктів транспорту і зв`язку, випасання худоби, промислова заготівля недеревинних лісових продуктів.

Навколо пралісових пам`яток природи установлюються охоронні зони завширшки не менше подвійної висоти деревостану пралісу, в яких забороняються будь-які суцільні, у тому числі санітарні, а також поступові рубки.

Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених пам`ятками природи, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Згідно із частиною 1 статті 39 Закону №2456-XII для забезпечення необхідного режиму охорони природних комплексів та об`єктів природних заповідників, запобігання негативному впливу господарської діяльності на прилеглих до них територіях установлюються охоронні зони.

Частиною 2 статті 39 Закону №2456-XII передбачено, що в разі необхідності охоронні зони можуть установлюватися на територіях, прилеглих до окремих ділянок національних природних парків, регіональних ландшафтних парків, а також навколо заказників, пам`яток природи, заповідних урочищ, ботанічних садів, дендрологічних парків, зоологічних парків та парків-пам`яток садово-паркового мистецтва.

Розміри охоронних зон визначаються відповідно до їх цільового призначення на основі спеціальних обстежень ландшафтів та господарської діяльності на прилеглих територіях.

Згідно з частиною 2 статті 60 Закону №2456-XII охорона територій та об`єктів природно-заповідного фонду інших категорій (за виключенням перелічених у частині першій статті 60 Закону) покладається на підприємства, установи та організації, у віданні яких вони перебувають.

Таким чином, на пралісові пам`ятки природи поширюється особливий режим охорони, відтворення та використання, забезпечення дотримання якого неможливе без встановлення чітких меж відповідної земельної ділянки та закріплення їх в натурі (на місцевості).

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про землеустрій» (далі Закон №858-IV), проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 20 Закону №858-IV землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі розробки документації із землеустрою щодо організації раціонального використання та охорони земель.

Підставою для здійснення землеустрою, відповідно до статті 22 Закону №858-IV є рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою, укладені договори між юридичними чи фізичними особами, (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою, судові рішення.

Одним із видів документації із землеустрою є проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів (пункт «в» частини другої статті 25 Закону №858-IV).

За змістом статті 47 Закону №858-IV, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів визначають місце розташування і розміри земельних ділянок, власників земельних ділянок, землекористувачів, у тому числі орендарів, межі територій природно - заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого (округи і зони санітарної (гірничо-санітарної) охорони), рекреаційного та історико-культурного (охоронні зони) призначення, водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів, а також встановлюють режим використання та охорони їх територій.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів розробляються на підставі укладених договорів між замовниками документації із землеустрою та її розробниками.

Межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон встановлюються і по суходолу, і по водному простору.

Рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій.

Відомості про межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, межі обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів вносяться до Державного земельного кадастру.

Відповідно до статті 26 Закону №858-IV, замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада Міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.

З огляду на вказане, природоохоронне законодавство України передбачає ідентифікацію територій природно-заповідного фонду, в тому числі шляхом встановлення в натурі їх меж, для чого в обов`язковому порядку розробляються проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду.

Встановлення меж територій природно-заповідного фонду є одним з обов`язкових за законом заходів із землеустрою, який забезпечує закріплення на місцевості меж цих територій з метою їх раціонального використання та охорони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2024 року у справі № 260/1681/23.

Згідно зі статтею 5 Закону №2456-XII завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються: центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.

Відповідно до «Положення про пралісову пам`ятку природи місцевого значення «Природний ліс Затисянського лісництва», затвердженого Розпорядженням (далі Положення) вона входить до складу природно-заповідного фонду України і охороняється як національне надбання, щодо якого встановлений особливий режим охорони, відтворення та використання.

Пунктом 1.6 Положення встановлено, що межі пам`ятки природи встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж в натурі його межі визначаються відповідно до проекту його створення.

Пунктом 1.5 Положення встановлено, що на землекористувача покладено зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження пам`ятки природи.

Відповідно до пунктів 2.2.9-2.2.11 «Положення про філію «Берегівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», затвердженого наказом ДСГП від 28.12.2022 №122 предметом її діяльності є забезпечення охорони типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, рослинних угруповань, сприяння формуванню екологічної мережі відповідно до природоохоронного законодавства; збереження та посилення ролі захисних властивостей лісів, лісові ділянки яких виконують захисні, природоохоронні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі та рекреаційні функції, а також функції захисту навколишнього природного середовища та інженерних об`єктів від негативного впливу природних та антропогенних факторів.

Таким чином, такі обов`язки зі збереження Пралісової пам`ятки, як забезпечення режиму території у межах пам`ятки, винесення меж об`єкту та його охоронних зон на планово-картографічному матеріалі та у натурі (на місцевості), збереження межових знаків, встановлених інформаційних щитів і знаків, покладено на Філію як на уповноваженого землекористувача.

Вказане кореспондується з приписами частини четвертої статті 28 Закону №2456-XII та пункту 1.5 Положення, згідно з якими саме на землекористувача покладено обов`язок щодо забезпечення режиму охорони та збереження пам`ятки природи.

Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області листом від 12.11.2024 № 10-7-0.31-5454/2-24, в останнього відсутня інформація щодо розроблення будь-якої документації щодо встановлення меж об`єкту природно-заповідного місцевого значення - Пралісової пам`ятки, розташованої на землях Філії.

Як встановлено статтею 30 Закону №854-IV та пунктом 3 частини 3 статті 186 ЗК, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення зобов`язано погоджувати з структурним підрозділом відповідної обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища (у разі наявності територій чи об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення).

Втім, визначення меж Пралісової пам`ятки та її охоронної зони може проводитися лише на підставі проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, погодженого з Департаментом, чого в даному випадку не було, а відомості про встановлені межі мають бути внесені до Державного земельного кадастру.

Оскільки проект землеустрою щодо організації і встановлення меж території природно-заповідного фонду - Пралісової пам`ятки не розроблено, її межі та охоронні зони не визначені та не закріплені в натурі (на місцевості), що свідчить про невиконання ДСГП покладеного на нього обов`язку щодо належного забезпечення режиму охорони пам`ятки природи. Відсутність відповідної землевпорядної документації унеможливлює встановлення правового режиму охорони об`єкта, що, в свою чергу, створює ризики порушення вимог природоохоронного законодавства та знижує рівень правового захисту об`єкта як складової частини природно-заповідного фонду України.

Покликання відповідача на технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої за адресою: Закарпатська область Берегівський район за межами населених пунктів на території Королівської селищної територіальної громади (Затисянське лісництво, квартали 116-122) загальною площею 1023.8840 га, її реєстрацію в Державному земельному кадастрі за кадастровим номером :03:001:0016 та внесення до Державного земельного кадастру інформації про обмеження у її використанні не беруть судом до уваги, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0016 площею 1023.8840 га не є предметом цього судового розгляду.

До того ж, як правильно зазначено судом першої інстанції, відомості про її межі та межі охоронної зони в Державному земельному кадастрі відсутні.

При цьому, нанесення меж Пралісової пам`ятки на планово-картографічні матеріали лісовпорядкування та внесення інформації про цей об`єкт природно-заповідного фонду до таксаційного опису Затисянського лісництва ДП «Виноградівське лісове господарство» не спростовують висновків суду першої інстанції про невинесення меж пралісової пам`ятки природи місцевого значення шляхом закріплення їх в натурі (на місцевості) відповідно до наведених вимог природоохоронного законодавства.

Стосовно доводів скаржника про відсутність в органів Державної екологічної інспекції права звертатися до суду з позовом до юридичної особи публічного права про визнання протиправними бездіяльності такої особи, яка проявляється у невжитті заходів для оформлення землевпорядної документації на об`єкти природно-заповідного фонду та винесення їх меж в натуру (на місцевості) та зобов`язання вчинити відповідні діі?, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 62 Закону №2456-XII, державний контроль за додержанням режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, посадовими особами служби державної охорони природно-заповідного фонду України та іншими уповноваженими законом державними органами.

Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів., про що вказано у пункті 1 Положення про цей орган, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 №275 (далі Положення №275).

Відповідно до підпункту 2 пункту 3, підпункту «б» підпункту 2, підпункту 5 пункту 4, пункту 7 вищезазначеного Положення №275 основними завданнями Держекоінспекції є, серед іншого, здійснення у межах повноважень, передбачених законом, державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, щодо: охорони земель, надр; охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань, у тому числі:

- здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема: про охорону земель, надр, зокрема щодо: додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а також територій, що підлягають особливій охороні;

- звертається до суду із позовом, зокрема, щодо: визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб, про визнання недійсними індивідуальних актів або їх окремих частин, правочинів, що порушують вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Держекоінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Наказом Держекоінспекції від 20.02.2023 №21 затверджено «Положення про Державну екологічну інспекцію у Закарпатській області», у якій закріплені повноваження, аналогічні вищевикладеним повноваженням Державної екологічної інспекції, які однак поширюються на територію Закарпатської області.

Відповідно до статті 28 Закону України №3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 21 Закону №858-IV організацію і планування землеустрою на загальнодержавному і місцевому рівнях здійснюють Верховна Рада України, Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, встановлених Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими законами України.

Верховний Суд, переглядаючи справу №620/6905/22 за подібних правовідносин, досліджував питання про те, чи порушені інтереси держави у зв`язку з нездійсненням органом місцевого самоврядування встановлення і закріплення в натурі (на місцевості) меж об`єкта природно-заповідного фонду, переданого йому під охорону, та чи має територіальний орган Держекоінспекції повноваження на захист у спірних правовідносинах інтересів держави (у разі їх порушення) у обраний прокурором спосіб (в судовому порядку). Повертаючи позовну заву прокурору, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що Державна екологічна інспекція у Чернігівській області не є тим компетентним органом, який наділений повноваженнями звертатися до суду з цим позовом. Разом з тим, Верховний Суд не погодився з вказаними висновками та у постанові від 27 лютого 2024 року у цій справі зазначив, що нездійснення, у тому числі й органами місцевого самоврядування, обов`язкових за законом заходів землеустрою щодо встановлення і закріплення на місцевості меж територій природно-заповідного фонду, вказує на порушення ними вимог законодавства щодо охорони земель, охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а державний нагляд (контроль) у цій сфері відносин, зокрема й щодо додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, здійснює саме Держекоінспекція та її територіальні органи.

Тож діяльність органу місцевого самоврядування щодо планування території природно-заповідного фонду є об`єктом контролю у сфері захисту довкілля та природних ресурсів і такий контроль уповноважені здійснювати відповідні органи Державної екологічної інспекції України.

Такий правовий висновок відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 8 грудня 2020 року у справі № 809/807/17.

При цьому зміст вищенаведених положень законодавства підтверджує наявність у Держекоінспекції та її територіальних органів права на звернення до суду із позовом про визнання протиправною бездіяльності, що порушує вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

У зв`язку з наведеним, Верховний Суд визнав помилковим висновок судів попередніх інстанцій про те, що Держекоінспекція в Чернігівській області не є органом, уповноваженим на звернення до суду у спірних правовідносинах.

Застосовуючи вказані висновки Верховного Суду в контексті справи, що розглядається, апеляційний суд вважає, що Держекоінспекція є компетентним органом, який наділений контрольними повноваженнями у сфері спірних правовідносин і має повноваження звертатися із позовом. Водночас, Держекоінспекція як спеціально уповноважениий орган у сфері контролю за дотриманням вимог законодавства про природно-заповідний фонд не вжила заходів, спрямованих на зобов`язання ДСГП в особі Філії забезпечити проведення робіт із винесення меж Пралісової пам`ятки та розроблення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду шляхом закріплення їх внатурі (на місцевості).

Таким чином, прокурор правильно визначив, який орган представляє інтереси держави у спірних відносинах, відтак доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими та спростовуються наведеними вище висновками.

Аналогічна правова позиція висвітлена Верховним Судом в постанові від 27 листопада 2024 року у справі №500/576/22.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
Т. В. Онишкевич

Повне судове рішення складено 19.06.2025.