Справа № 160/13817/24
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 червня 2025 року м. Дніпросправа № 160/13817/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду в Рівненській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року (суддя Кадникова Г.В.) в справі № 160/13817/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ в Рівненській області) про:

визнання незаконним рішення ГУ ПФУ в Рівненській області №84 від 07 серпня 2023 року про відмову в призначенні пенсії;

зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити дострокову пенсію за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка виховала її до шестирічного віку, відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 31 липня 2023 року, зарахувавши при призначенні пенсії додатково до зарахованого стаж роботи позивача згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 від 09 квітня 1991 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №84 від 07.08.2023 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення дострокової пенсії за віком від 31.07.2023, з урахуванням висновків суду та правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ГУ ПФУ в Рівненській області просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Звертає увагу порушення судом першої інстанції строку направлення рішення учасникам справи.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що в рішенні ЛКК №9 відсутня інформація, що дитина набула інвалідність до настання 6-річного віку, відсутня підстава рішення для можливості зарахування періоду здійснення догляду за дитиною інвалідом, що передбачено пунктом 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 25.11.2005 року № 22-1.

Отже, підставою для відмови позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 3 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є не підтвердження, що заявниця є матір`ю - дитини з інвалідністю, яка настала до 6 річного віку (дитина визнана дитиною з інвалідністю у 7 років).

Крім того, до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи згідно з записами у трудовій книжці НОМЕР_1 , яка заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а саме: на першій (титульній) сторінці трудової книжки вказана неповна дата народження (лише рік).

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31.07.2023 року позивач звернулась до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Заява позивача та додані документи розглянуті за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Рівненській області, рішенням якого від 07.08.2023 №84 позивачу відмовлено у призначенні пенсії, оскільки документами не підтверджено, що заявниця є матір`ю дитини з інвалідністю, яка настала до 6 річного віку (дитина визнана дитиною з інвалідністю у 7 років). Також, зазначено, що вік заявниці - 50 років 0 місяців 1 день, страховий стаж - 27 років 7 місяців 26 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно з записами у трудовій книжці НОМЕР_1 від 09.04.1991 року, яка заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а саме: на першій (титульній) сторінці трудової книжки вказана неповна дата народження (лише рік).

Судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_1 досягла 50-річного віку, має загальний страховий стаж роботи понад 27 років, що не заперечується відповідачем, є матір`ю ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки №1792 від 13.12.2002, епікризу історії хвороби №9738/12, медичного висновку №9 про дитину-інваліда віком до 16 років від 03.04.2014, витягу з протоколу №572-а діагностічного засідання ОПМПК від 06.05.2014 підтверджено захворювання ОСОБА_2 та вказані документи підтверджують, що остання є дитиною з інвалідністю до 6-ти років, а позивач здійснювала за нею догляд.

За викладених обставин суд першої інстанції дійшов до висновку, що вказані вище документи підтверджують право позивача на отримання дострокової пенсії за віком відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону №1058.

Стосовно не зарахування періодів роботи згідно з записами у трудовій книжці НОМЕР_1 від 09.04.1991 року до страхового стажу, суд першої інстанції зазначив, що обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо періодів роботи, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що про протиправність рішення ГУ ПФУ в Рівненській області №84 від 07.08.2023 року про відмову у призначення пенсії позивачу.

З урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення, розрахунок, перерахунок пенсії суд першої інстанції дійшов до висновку про зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області повторно розглянути заяву позивача про призначення дострокової пенсії за віком від 31.07.2023 року з урахуванням висновків суду.

Суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , досягла 50-річного віку.

Позивач 31 липня 2023 року звернулась до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням ГУ ПФУ в Рівненській області, яким заява позивача розглянута за принципом екстериторіальності, від 07 серпня 2023 року №84 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії, оскільки документами не підтверджено, що заявник є матір`ю дитини з інвалідністю, яка настала до 6 річного віку (дитина визнана дитиною з інвалідністю у 7 років). Також, зазначено, що вік заявниці - 50 років 0 місяців 1 день, страховий стаж - 27 років 7 місяців 26 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно з записами у трудовій книжці НОМЕР_1 від 09.04.1991 року, яка заповнена з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а саме: на першій (титульній) сторінці трудової книжки вказана неповна дата народження (лише рік).

Довідкою №1792 від 13 грудня 2002 року, епікризом історії хвороби №9738/12, висновком ЛКК №9 про дитину-інваліда віком до 16 років від 03 квітня 2014 року, витягом з протоколу №572-а діагностичного засідання ОПМПК від 06 травня 2014 року підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною з інвалідністю.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі Закон № 1788-ХІІ, застосовується у редакції, чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії) жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти "є" і "ж" статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-ІV), який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Статтею 1 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років (пункт 3).

Відтак, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу).

Ця обставина не є спірною в справі.

Абзацом третім статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV визначено, що дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

За змістом абзацу другого пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, (далі - Положення № 1317) інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності.

Пунктом 14 Положення № 1317 передбачено, що причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

Процедура звернення особи за призначенням пенсії регламентована Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Абзацом одинадцятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону до заяви про призначення пенсії додаються такі документи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю.

Пунктом 2.18 розділу ІІ Порядку № 22-1 встановлено, що визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Відтак, мати дитини з інвалідністю має право на призначення дострокової пенсії за віком у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку. Якщо ж дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення нею шестирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Отже, визначальним є не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2014 року в справі № 21-133а14, в якій він зазначив, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Такий же висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а, постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 510/475/17.

За положеннями пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-ІV пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Як вказано вище, довідкою №1792 від 13 грудня 2002 року, епікризом історії хвороби №9738/12, висновком ЛКК №9 про дитину-інваліда віком до 16 років від 03 квітня 2014 року, витягом з протоколу №572-а діагностичного засідання ОПМПК від 06 травня 2014 року підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною з інвалідністю.

При цьому, виходячи з зазначених медичних документів, фактично ОСОБА_2 , 22 жовтня 2007 року, визнана дитиною з інвалідністю по досягненню 6 років 6 місяців, а медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю виникли до досягнення дитиною шестирічного віку.

Враховуючи, що ОСОБА_2 , 22 жовтня 2007 року, визнана дитиною з інвалідністю по досягненню 6 років 6 місяців, а медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю мала до досягнення шестирічного віку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на отримання дострокової пенсії за віком відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону №1058-ІV.

Стосовно питання зарахування до страхового стажу періодів роботи згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 суд зазначає таке.

Виходячи з рішення про відмову у призначенні пенсії та доводів апелянта, підставою незарахування цих періодів до страхового стажу є заповнення трудової книжки з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок в частині зазначення на першій (титульній) сторінці трудової книжки неповної дати народження (лише рік).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

За змістом частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, (далі Інструкція №58) встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції № 58 трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.

За змістом пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

За положеннями пункту 2.6 Інструкції № 58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Пунктом 2.6 Інструкції № 58 передбачено, що якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

До 29 липня 1993 року діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затверджена наказом Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20 червня 1974 року № 162, якою встановлені аналогічні вимоги до порядку заповнення трудових книжок.

Згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відтак, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця.

За правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а, від 04 вересня 2018 року у справі № 423/1881/17, певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Отже, право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, а на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Неточність в записах в трудовій книжці та інших документах не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу, що дає особі право на призначення пенсії, оскільки працівник не повинен відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Відтак, суд погоджує висновок суду першої інстанції про наявність підстав для протиправність незарахування до страхового стажу періодів роботи, зазначених у трудовій книжці НОМЕР_1 .

Відповідно, є правильним висновок суду першої інстанції про протиправність рішення ГУ ПФУ в Рівненській області №84 від 07 серпня 2023 року про відмову у призначенні позивачу пенсії.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції строку направлення учасникам справи копії рішення не є підставою для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду в Рівненській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року в справі № 160/13817/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року в справі № 160/13817/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 19 червня 2025 року та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 19 червня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко