Справа № 600/5227/24-а
Суддя: Брезіна Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/5227/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брезіної Т.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

В поданому до суду адміністративному позові позивач просить суд винести рішення, яким:

- визнати протиправним рішення командування Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби ОСОБА_1 за сімейними обставинами на підставі пп. Г п. 2 ч. 4, абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу - у зв`язку із самостійним вихованням та утриманням дитини віком до 18 років;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 щодо його звільнення з військової служби на підставі пп. Г п. 2 ч. 4, абз. 6 п. 3 ч.12 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу - у зв`язку із самостійним вихованням та утриманням дитини віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходить військову службу та звернувся до відповідача із рапортом на звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із самостійним вихованням дитини віком до 18 років. Позивач зазначає, що факт самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років підтверджується рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19.07.2024 р. по справі №718/1586/24. Позивач вказує, що надав відповідачу достатні документи на підтвердження самостійного утримання дитини віком до 18 років, а тому у відповідача були відсутні підстави для відмови у задоволенні його рапорту. З вказаних підстав позивач просив суд задовольнити позов.

Відповідач заперечував проти позову та вказав, що на підставі наданих позивачем документів про звільнення з військової служби не підтверджено факт самостійного виховання дитини, оскільки громадянка ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав, документів на підтвердження неучасті матері у вихованні дитини не надано. На підставі вищенаведеного, відповідач вважає, що позивачем до рапорту про звільнення з військової служби не було долучено належних документів (доказів), які свідчать про наявність у нього підстав для звільнення, а тому поданий позивачем рапорт було правомірно не було задоволено.

Рух справи у суді

Ухвалою суду від 15.11.2024 року адміністративний позов залишено без руху. 26.11.2024 року позивачем виправлено недоліки адміністративного позову, у зв`язку із цим, судом відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Позивач проходить військову службу з 25.02.2022 р. та подав 03.10.2024 рапорт на звільнення з військової служби, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю самостійного виховання дитини віком до 18 років (на підставі пункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу), на підтвердження чого було додано копії: паспорта; витяг з реєстру територіальної громади; довідки про інформацію зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 22.08.2024 р. №1074; свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; РНОКПП; рішення Кіцманського районного суду від 19.07.2024 р. (а.с. 8-10, 14-21).

Рапорт позивача від 03.10.2024 р. не задоволений, що підтверджується відповіддю військової частини від 05.10.2024 р. №8907. Вказано, що окреме проживання дитини одним із батьків після розлучення за відсутності доказів невиконання матір`ю дитини своїх обов`язків не надає право на звільнення позивача з військової служби з цих підстав. (а.с. 22).

Згідно рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19.07.2024 р. по справі №718/1586/24 розірвано шлюб, який зареєстрований 17.01.2012 року у виконавчому комітеті Южинецької сільської ради Кіцманського району Чернівецькій області, актовий запис №01, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Залишено проживати малолітнього ОСОБА_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , на його самостійному вихованні та утриманні. (а.с. 16-20).

Мотивувальна частина

Згідно положень ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд перевіряє дотримання вказаних критеріїв суб`єктом владних повноважень при прийняття оскаржуваного рішення, вчиненні дій чи допущенні бездіяльності.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону №2232-XII розрізняють наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону №2232-XII.

Згідно з пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII, у редакції, яка діє з 18.05.2024 р., визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема, під час дії воєнного стану: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства Оборони України від 06 серпня 2024 року № 531 (далі Порядок) рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.

Так, відповідно до п. 4 розділу ІІІ Порядку у випадку, якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.

Позивач подав 03.10.2024 рапорт на звільнення з військової служби, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю самостійного виховання дитини віком до 18 років (на підставі пункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу), на підтвердження чого було додано копії: паспорта; витяг з реєстру територіальної громади; довідки про інформацію зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 22.08.2024 р. №1074; свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; РНОКПП; рішення Кіцманського районного суду від 19.07.2024 р.

Судом встановлено, що підставою для звільнення з військової служби позивач вважає рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19.07.2024 р. по справі №718/1586/24, яким розірвано шлюб, зареєстрований 17.01.2012 року у виконавчому комітеті Южинецької сільської ради Кіцманського району Чернівецькій області, актовий запис №01, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Також вказаним рішенням залишено проживати малолітнього ОСОБА_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , на його самостійному вихованні та утриманні.

Велика Палата Верховного Суду від 11.09.2024 р. по справі №201/5972/22 про встановлення факту самостійного виховання дитини сформувала наступні правові висновки.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

З урахуванням вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19.07.2024 р. по справі №718/1586/24, не може створювати у спірних правовідносинах преюдиційний факт щодо одноосібного виховання позивачем неповнолітньої дитини.

Крім того, суд враховує, що позивач з 25.02.2022 р. перебуває на військовій службі, виконує службові обов`язки та бойові завдання, пов`язані із захистом Батьківщини, що виключає можливість одноосібного, самостійного утримання та виховання неповнолітньої дитини. При цьому, позивач не надав ані відповідачу, ані суду жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_4 не виконує батьківські обв`язки з виховання та утримання неповнолітнього сина, а у справі №718/1586/24 вказані обставини не досліджувались та не встановлювались. Тобто, рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19.07.2024 р. по справі №718/1586/24 не може бути беззаперечним доказом встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітньої дитини, оскільки в зазначеному рішенні не встановлено жодних фактів щодо матері дитини (визнана судом безвісно відсутньою, оголошена судом померлою, або судовим рішенням позбавлена батьківських прав).

Суд звертає увагу, що Законом України Про охорону дитинства від 26.04.2001 № 2402-ІІІ визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з ч. 1 ст.12 Закону України Про охорону дитинства визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи № 822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини. Верховний Суд у вищезазначеній справі дійшов висновку, що лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків. Правовий статус поняття одинокого батька не врегульований законодавством, однак Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття одинокої матері, тлумачення якого є у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів.

Таким чином, для набуття статусу одинокий батько, необхідні дві умови: не перебування у шлюбі; виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає, що проживання батьків окремо та визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

При цьому, згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти є підставою для позбавлення батьківських прав.

Тобто, факт відсутності участі батька або матері у вихованні дітей може бути підтверджений рішенням суду під час вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

На думку суду, законодавець, визначаючи підставою звільнення з військової служби під час воєнного стану - самостійне виховання дитини віком до 18 років, мав на увазі ситуацію, коли батько є єдиним опікуном у дитини.

Суд вважає, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.

Таким чином, факт проживання батьків окремо та визначення місця проживання дитини із батьком, не є належними обставинами, які підтверджують самостійне (одноосібне) виховання батьком дитини та не може бути підставою для звільнення особи відповідно до пп. "г" п. 2 ч. 4, абз. 6 п. 3 ч.12 ст.26 Закону № 2232.

За наведених обставин, на час розгляду цієї справи в суді та за наявних у матеріалах справи доказів у суду відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби на підставі положень пп. "г" п. 2 ч. 4, абз. 6 п. 3 ч.12 ст.26 Закону № 2232.

На підставі вказаного суд встановив, що оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про статус позивача як батька, що самостійно (одноосібно) виховує дитину віком до 18 років, без участі матері у житті такого, суд вважає, що відповідачем правомірно не погоджено поданий позивачем рапорт на звільнення.

Висновки за результатами розгляду справи

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач не довів правомірність рішення щодо відмови у задоволенні рапорту про звільнення.

Відповідачем доведено правомірність непогодження поданого позивачем рапорту на звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, в той час як доводи позивача про підтвердження підстав для звільнення з військової служби, згідно встановлених обставин у рішенні Кіцманського районного суду Чернівецької області від 19.07.2024 р. по справі №718/1586/24, суд вважає помилковими та безпідставними.

З вказаних підстав суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.

Судові витрати

Відповідно до ч.2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки відповідач не поніс вказаних витрат, суд не вирішує питання про їх стягнення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 9, 14, 72, 73, 77, 90, 139, 241, 250, 257 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя Т.М. Брезіна