Справа № 638/3398/25
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 р.Справа № 638/3398/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Агапов Р.О., пр. Перемоги, 52в, м. Харків, Харківська, 61202, по справі № 638/3398/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення №016926 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Палестини ОСОБА_1 , прийняте 23.10.2024 провідним спеціалістом Шевченківського районного відділу у м. Харкові головного Управляння Державної міграційної служби України в Харківській області.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 23.04.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 23.04.2025 та прийняти постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що перебуває на території України на законних підставах, оскільки вважає, що на нього поширюються положення постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2022 №1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану», відтак, апелянт вважає, що видана раніше посвідка на тимчасове проживання в Україні ще й досі є дійсною. Зазначає, що позивачу не було забезпечено право на перекладача у спірних правовідносинах. Неможливість чи небажання залишати територію України через побоювання повертатись до країни походження чи третьої країни, посилання на начебто перебування у статусі шукача захисту.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності спірного рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі заперечували проти її задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 02.10.2020 на ім`я ОСОБА_2 видано посвідку № НОМЕР_1 на тимчасове проживання на території України до 09.10.2022.

Згідно паспорта, виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній народився у м. Газа.

Рішенням начальника Шевченківського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 23.10.2024 вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни особу без громадянства - ОСОБА_2 та зобов`язано його покинути території України у термін до 21.11.2024.

У рішенні зазначено, що Громадянин ОСОБА_1 , документований, паспортом НОМЕР_2 , виданий 19.07.2023 терміном дії до 18.07.2028, прибув на територію України 02.08.2024 року через КПП «Орлівка», за запрошенням своєї цивільної дружини ОСОБА_3 . ПІД час опитування громадянина ОСОБА_1 було з`ясовано, що в 02.10.2020 року його було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , як студента.

03.10.2022 року його було відраховано з навчального закладу, в зв`язку закінченням навчання.

Для подальшого перебування на території України до органів ДМС у Харківській області не звертався, заяви щодо отримання дозволу на імміграцію чи оформлення громадянства України не подавав, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та ОБГ ГУ ДМС у Харківській області не звертався. На теперішній час проживає на території України без документів на право проживання. 23.10.2024 громадянин ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського відділу у м. Харкові ГУ ДМС у Харківській області з питання отримати допомогу в оформленні відповідних документів задля виїзду без перешкод з території України, тому за порушення правил перебування на території України відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 співробітниками Шевченківського відділу у м. Харкові ГУ ДМС у Харківській області 23.1.02024 складено протокол ПР МХК 004719 про адміністративне порушення за ч.2 ст.203 КУпАП.

Згідно доповідної записки т.в.о. начальника відділу з питань тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Харківській області від 18.04.2025, за обліками Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами «Облік іноземців та біженців» Головного управління ДМС у Харківській області значиться особа без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за клопотанням Харківської медичної академії післядипломної освіти був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_3 строком дії до 09.10.2022.

Вищевказана посвідка на тимчасове проживання є недійсною в силу вимог положень підпункту 7 пункту 71 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 (далі - Порядок оформлення), у зв`язку із закінченням строку її дії та відрахуванням особи без громадянства ОСОБА_1 із вказаного закладу вищої освіти згідно з наказом від 03.10.2022 № 11/2022-М.

Позивач вважаючи спірне рішення від 23.10.2024 протиправним, звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з виходив з правомірності рішення відповідача від 23.10.2024 про примусове повернення до країни походження.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон № 3773-VI в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Визначення нелегального мігранту міститься у статті 1 Закону № 3773-VI та означає іноземця або особу без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в України, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

При цьому в силу частини першої статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною першою статті 30 Закону № 3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Рішення про примусове видворення не приймається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України.

Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

Приписами частини п`ятої статті 30 Закону № 3773-VI обумовлено, що рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства виконується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, крім рішень, прийнятих органами охорони державного кордону, що виконуються такими органами. Контроль за правильністю і своєчасністю виконання рішення про примусове видворення здійснює орган, який прийняв таке рішення. З метою контролю за виконанням іноземцем або особою без громадянства рішення про примусове видворення службові особи органу охорони державного кордону або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, здійснюють супровід такого іноземця або особи без громадянства.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, службова особа якого супроводжувала іноземця та особу без громадянства, яку примусово видворено за рішенням органу Служби безпеки України, інформує такий орган про виконання рішення про примусове видворення.

Разом з цим за приписами статті 31 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Колегія суддів відмічає, що доказів на підтвердження настання обставин, визначених частиною 1 вказаної статті у разі повернення до країни походження, позивачем суду першої та апеляційної інстанції не надано, тому доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів вважає безпідставними.

Компетентним органом в розумінні статті 26 Закону № 3773-VI є орган Державної міграційної служби України, орган Служби безпеки України, або орган охорони державного кордону.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Відповідно до пп.2 п. 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: отримання вмотивованого клопотання приймаючої сторони про скасування посвідки (у тому числі в разі звільнення іноземця або особи без громадянства із займаної посади) або припинення діяльності приймаючої сторони - юридичної особи.

Як вбачається з листа Харківської медичної академії післядипломної освіти №20-25/131 від 05.01.2023 Харківська медична академія післядипломної освіти просить зняти з обліку посвідку громадянина ОБГ ОСОБА_1 , який був відрахований наказом №11/2022-М від 03.10.2022 після закінчення навчання. В листі також вказано, що посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_3 строком дії до 09.10.2022 не здав, з місця реєстрації проживання в Україні не знявся.

Згідно доповідної записки т.в.о. начальника відділу з питань тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Харківській області від 18.04.2025 посвідка на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_3 строком дії до 09.10.2022 є недійсною в силу вимог положень підпункту 7 пункту 71 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 (далі - Порядок оформлення), у зв`язку із закінченням строку її дії та відрахуванням особи без громадянства ОСОБА_1 із вказаного закладу вищої освіти згідно з наказом від 03.10.2022 № 11/2022-М.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, що станом на 23.10.2024 позивач перебував на території України незаконно.

Посилання в апеляційні скарзі на те, що під час прийняття рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни не враховано постанову № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки строк дії посвідки закінчився до набрання чинності вказаної постанови.

Разом з тим, у доводах апеляційної скарги автор вказує на незабезпечення міграційним органом правом на участь перекладача в процедурі ухвалення рішення.

Так, право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13 грудня 1985 року на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).

Варто зазначити, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Аналіз законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства дає підстави для висновку, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом знати за що він притягається до адміністративної відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання в його права.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 522/14605/17, від 04 березня 2020 року у справі № 813/2417/18 та від 08 листопада 2018 року у справі № 750/8187/16-а, про які вказав автор касаційної скарги.

Водночас доводи апелянта щодо відсутності перекладача в контексті порушення міграційним органом права іноземця, а також вручення оскаржуваного рішення без перекладача, колегія суддів відхиляє, оскільки з текстом оскаржуваного рішення позивач був ознайомлений в повному обсязі, про що свідчать особисті підписи, проставлені на другій та третій сторінці рішення, також на третій сторінці рішення вказано, що з вимогами статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений у рішенні строк - до 21.11.2024 ОСОБА_1 ознайомлений, що засвідчено його власноручним підписом.

Також судова колегія зазначає, що в графі «перекладач» зазначено, що позивач його «Не потребує», що також засвідчено його власноручним підписом.

Крім того, з відповіді Харківського Національного медичного Університету №01-13/2021 від 17.06.2025 долученого до пояснень наданих відповідачем апеляційному суду, вбачається наступне: «Харківський національний медичний університет повідомляє начальника ГУ ДМС у Харківській області, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчався в клінічній ординатурі в Харківській медичній академії післядипломної освіти з 10.09.2020р. (наказ ХМАПО від 10.09.2020р. №389-з «Про зарахування») до 09.09.2022р. (наказ ХМАПО від 03.10.2022р. №11/2022-М «Про відрахування»). Усі документи щодо навчання у клінічній ординатурі в Харківській медичній академії післядипломної освіти були складені українською мовою та підписані особисто Алходарі Мохаммед. Проходження практики та спілкування з пацієнтами протягом навчання відбувалось українською мовою. З травня 2023р. Харківський національний медичний університет є правонаступником Харківської медичної академії післядипломної освіти, у зв`язку з припиненням юридичної особи «Харківська медична академія післядипломної освіти» (підстава: наказ МОЗ України від 15 березня 2021р. № 452 «Про реорганізацію Харківської медичної академії післядипломної освіти», зі змінами, Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, запис № 031034673 від 16 травня 2023р.)».

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що висновки суду першої інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни спірного судового рішення відсутні.

Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 270-272, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.04.2025 по справі № 638/3398/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено 18.06.2025 року