Справа № 740/2813/25
Суддя: Роздайбіда О. В.
Дата ухвалення: 2025-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 740/2813/25
Провадження № 2-а/740/47/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року місто Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області

в складі головуючого судді Роздайбіди О.В.,

при секретарі Дьоміній Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом Кравчуна Дмитра Вікторовича, поданим в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Чернігівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

встановила:

Кравчун Д.В. подав адміністративний позов в інтересах ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №4757675 від 18.05.2025 відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.121 КУпАП.

На обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн за ч. 1 ст. 121 КУпАП за те, що на думку інспектора той керував автомобілем, у якого на лобове скло нанесено покриття, яке обмежує оглядовість місця водія, чим порушив п. 31.4.7. ПДР України.

Вважав, що постанова серії ЕНА № 4757675 від 18,05.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення є протиправною (незаконною). Огляду на те, що 18 травня 2025 року ст. лейтенант безпідставно звинуватив по ОСОБА_1 в керуванні автомобілем BMW 523і, д.н.з. НОМЕР_1 , у якого на лобове скло нанесено покриття, яке обмежує оглядовість з місця водія. Зазначив, що постанова виписана без належного технічного вимірювання світла пропускної здатності скла. Працівники не застосовували сертифіковані засоби контролю та не склали відповідного акту технічного огляду. Зауважив, що відповідно до ПДР та Держстандарту 5727-88 норма тонування в Україні для лобового скла авто не менше 75% світло пропускання, для бічного не менше 70% світло пропускання, для заднього скла обмежень не передбачено. Під час складання постанови поліцейський, ігноруючи вимоги закону, не застосовуючи відповідні вимірювальні технічні пристрої, на власний розсуд без підстав обвинувачує ОСОБА_1 у порушенні ПДР та Держстандарту щодо застосування тонування.

На думку представника заявника, постанова виписана без відповідного технічного обґрунтування та доказової бази, що суперечить ст. 251 КУпАП, розгляд справи був формальним, усе звелося до того, що поліцейський заповнив оскаржувану постанову, а тому фактично розгляду справи, як це передбачено ст. 280 КУпАП, не було. При прийнятті оскаржуваної постанови поліцейський опирався лише на своє внутрішнє переконання, оскільки жодних доказів до позивача доведено не було, тобто поліцейським був порушений порядок оцінки доказів, визначений чинним законодавством.

Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 травня 2025 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), призначено справу до судового розгляду на 11 годину 10 хвилин 03 червня 2025 року.

Від представника відповідача Дарди О.М. надійшов відзив з проханням відмовити в задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю позовних вимог. Зазначив, що ОСОБА_1 було повідомлено про підстави зупинки транспортного засобу та роз`яснено водію , що тоніровочна плівка лобового скла не відповідає вимогам законодавства, та доведено до відома водія, що відносно нього буде складено адміністративні матеріали по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Водію було роз`яснено, що у разі не усунення вказаної несправності при повторному виявленні правопорушення це може призвести до позбавлення посвідчення водія. ОСОБА_1 повідомив поліцейському, що це розуміє та спеціально ламає лобове скло, щоб злетіла плівка тонування. Зауважив, що під час оформлення матеріалів у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху поліцейським було доведено до відома правопорушника підстави зупинки транспортного засобу, повідомлено про підстави оформлення матеріалів, роз`яснено правопорушнику його права, в тому числі строк оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, що також підтверджується копією оскаржуваної постанови з підписом позивача. Правомірність вимог та протиправність оскаржуваної постанови позивач обґрунтовує тим, що тонування лобового скла відповідає вимогам законодавства і оскаржувана постанова винесена безпідставна. Указані твердження позивач, на думку представника відповідача, є такими, що не відповідає дійсності, спрямовані виключно на спробу уникнути відповідальності за вчинення правопорушення. Зауважив, що з відеозапису із нагрудного портативного відеореєстратора поліцейського, який приєднано до оскаржуваної постанови, на автомобілі наклеєна тонувальна плівка, внаслідок чого лобове скло автомобіля візуально є абсолютно не прозорим, в районі роботи склоочисників мається тріщина лобового скла, що в свою чергу є також обставиною, яка забороняє експлуатацію транспортного засобу з такою технічною несправністю. Зазначив, що хоча обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, проте позивач мав би довести, що тонування скла керованого ним автомобіля відповідає вимогам ГОСТ 5727-88, тобто власником дотримано вимоги щодо безпечності технічного стану транспортного засобу. Оскільки жодних переконливих підстав своєї невинуватості позивачем не надано, вважав, що постанова винесена у відповідності до вимог законодавства. Додав, що прохання позивача стягнути з ГУНП в Чернігівській області втрати на надання професійної правничої допомоги у сумі 5000 грн за відсутності розрахунку витраченого адвокатом часу на надання правової допомоги та визначення розміру суми у 5000 грн, яка не відповідає критеріям розумності та є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих послуг, у разі задоволення позовних вимог просив зменшити розмір суми за надання правової допомоги.

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Із постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №4757675 убачається, що 18.05.2025 10:46:29 м. Ніжин, вул. Незалежності, 36, водій керував автомобілем, у якого на лобове скло нанесене покриття, яке обмежує оглядовість з місця водія, чим порушив п. 31.4.7. ПДР Ін. технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів (а. с. 4).

Статтею 9 КУпАП установлено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядають органи Національної поліції.

За правилами ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення правил дорожнього руху, зокрема, частини першої статті 121.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Частиною 4 статті 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулична-дорожній мережі.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України Про дорожній рух встановлюють Правила дорожнього руху (далі ПДР), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, із змінами. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства по справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» визначено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП; у постанові необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, і зазначити мотиви відмови від інших доказів, на які посилається правопорушник.

ДСТУ 3649:2010 передбачено вимоги щодо, зокрема, використання вітрового скла. Пунктом 6.8.6 ДСТУ встановлено заборону розміщувати предмети (за винятком талона про технічний огляд у правій нижній частині вітрового скла та інших документів згідно з законодавством) або наносити покриви, які обмежують огляд з місця водія, відвертають його увагу, погіршують прозорість скла і можуть спричинити небезпеку травмування учасників дорожнього руху. Примітка 1. У верхній частині вітрового скла дозволено встановлювати смугу прозорої кольорової плівки, ширина якої не перевищує мінімальної відстані між верхніми межами вітрового скла і зони його очищування склоочисниками. Примітка 2. За наявності зовнішніх дзеркал з обох боків КТЗ категорії М1 дозволено встановлювати на задньому склі жалюзі або штори. Згідно з п. 6.8.7 ДСТУ світлопропускання вітрового скла має бути не менше ніж 75 %, а всіх інших стекол не менше ніж 70 %. Примітка 1. Світлопропускання стекол, що не входять до зони оглядання з місця водія вперед та за умови встановлення зовнішніх дзеркал з обох боків КТЗ, може бути менше ніж 70 %. Примітка 2. Дозволено не контролювати світлопропускання стекол КТЗ за наявності їхнього маркування згідно з ДСТУ UN/ECE R 43-00 та відсутності додаткового покриву, що зменшує світлопропускання.

Надаючи правову оцінку оскаржуваній постанові, суд виходить з того, що технічний стан та обладнання транспортного засобу під час їх експлуатації перевіряється візуально та з використанням засобів вимірювальної техніки відповідно до ДСТУ 3649:2010. «Колісні транспортні засоби. Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролювання» без втручання в роботу (без розбирання) вузлів та агрегатів ТЗ, що перевіряються. Водночас, суд погоджується з доводами позивача, що висновки щодо тонування світлових приладів на автомобілі зроблено без вивчення документів на транспортний засіб, дослідження технічних характеристик та заводських установок, без проведення дослідження з застосуванням вимірювальної техніки; світлопропускність не вимірювалася, відповідні акти технічного стану не складалися.

Перевірка світло пропускної здатності скла транспортного засобу здійснюється спеціальним технічним засобом, що підлягає щорічній повірці (сертифікації) та експлуатується у відповідності до визначених правил його використання.

Саме використання спеціального технічного засобу є належним доказом невідповідності тонованого скла вимогам державних стандартів і доказом порушення ПДР України, що становить склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КУпАП.

Згідно з постановою Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі №338/1/17 зазначено, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає, що саме по собі описання адміністративного правопорушення у постанові не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 08 липня 2020 року в справі № 463/1352/16-а.

Суд привертає увагу, що відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.

Зважаючи на наведені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.121 КУпАП, у зв`язку з чим оскаржувана постанова серії ЕНА № 4757675 від 18 травня 2025 року підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю.

У розумінні статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У справі «Barbera, Messeque and Jabardo v. Spain» (скарга № 10590/83 від 6 грудня 1988 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, покладені в основі висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Згідно зі ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з положеннями ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення. Під складом адміністративного правопорушення розуміється встановлена в адміністративно правових нормах відповідною статтею Особливої частини КУпАП сукупність ознак, які визначають громадську небезпечність, винність, протиправність вчинку, що призводить до застосування адміністративно-правових санкцій. До складу правопорушення входять: об`єкт правопорушення; об`єктивна сторона правопорушення; суб`єкт правопорушення; суб`єктивна сторона правопорушення. Відсутність хоча б одного з елементів складу виключає правову відповідальність.

Вирішуючи вимогу про стягнення судових витрат, суд виходить з такого.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (ст. 132 КАС України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Пунктом 1 ч. 3 ст.134 КАС України передбачено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною 4 ст. 134 КАС України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 9 ст. 139 КАС України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження суми витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн представник позивача подав до суду: договір про надання правничої допомоги від 19 травня 2025 року, акт узгодження суми гонорару та порядку здійснення розрахунків від 19.05.2025, копію платіжної інструкції № КП/7103702 від 19.05.2025. Крім того, в матеріалах справи міститься ордер № 1303603.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Вказана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

Водночас слід звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Дослідивши документи та враховуючи предмет спору, суд дійшов висновку, що вартість витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн, що заявлена до стягнення з відповідача, є завищеною. Вказані витрати не можна вважати такими, що є «неминучими».

Суд враховує, що дана справа є справою незначної складності, а правовідносини, які є предметом розгляду в межах цієї справи, не є складними, що свідчить про те, що підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи для адвоката.

Отже, суд вбачає підстави для часткового стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 грн.

Крім того, відповідно до квитанції від 21 травня 2025 року (а.с. 21 22) позивачем сплачено судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп., який підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 9, 77, 134, 139, 229, 241-246, 250, 255, 286 КАС України, суд

ухвалив:

Адміністративний позов Кравчуна Дмитра Вікторовича, поданим в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Чернігівській області про скасування постанови, задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 4757675 від 18 травня 2025 року від 07 січня 2025 року про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 .

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Національної поліції в Чернігівській області () на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 40 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Національної поліції в Чернігівській області () на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне Управління Національної поліції в Чернігівській області, , адреса місцезнаходження: пр-т Перемоги, 74, м.Чернігів, 14000.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду у десятиденний строк з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя О.В. Роздайбіда