Справа № 288/871/25
Суддя: Зайченко Є. О.
Дата ухвалення: 2025-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 288/871/25
Провадження № 2-а/288/13/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року селище Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Зайченко Є. О.,

за участю секретаря судових засідань Корнієнко Т.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Масловської С.А.,

представника відповідача Козак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Попільня Житомирської області в режимі відеоконференції справу у порядку спрощеного позовного провадження за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Попільнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Попільнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області (далі Відповідач) про визнання протиправним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, в якому зазначає, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Андрушки, Попільнянського району Житомирської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . Проживав на території України на законних підставах - на підставі посвідки на постійне проживання.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 має двох дітей - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ).

30.09.2023 року рішенням головного спеціаліста Попільнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області Мартинюк Катериною Михайлівною про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №013951, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було зобов`язано покинути територію України у термін до 29.10.2023 року.

В тексті оскаржуваного рішення було зазначено: «30.09.2023 року працівниками Попільнянського відділу поліції було доставлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який в`їхав на території України в 1996 році. В 2020 році подав документи на оформлення набуття громадянства України. В 24.05.2022 році було вилучено тимчасове посвідчення громадянина України за невиконання зобов`язання припинити іноземне громадянство. На даний час перебуває на території України понад 90 діб протягом 180 діб, за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП».

На момент винесення спірного рішення позивач постійно проживав на території України разом з родиною. Більше того, з 24.02.2022 по 10.05.2022 року ОСОБА_1 перебував у складі територіальної оборони села Макарівка, ніс чергування та сприяв забезпеченню безпеки.

Підстави для скасування спірного рішення:

1.Загроза життю, свободі та безпеці в разі повернення до країни походження та відсутність належної оцінки індивідуальних обставин.

Звертають увагу, що ОСОБА_1 постійно проживає в Україні з родиною, не має фактів вчинення неправомірних дій та впродовж всього часу реалізовує всі можливі заходи для подачі документів та отримання права перебування в Україні, але через введення воєнного стану в Україні

не мав змоги належно реалізувати своє право, оскільки органи Державної міграційної служби не працювали певний період часу.

З 24.02.2022 року по 10.05.2022 року ОСОБА_1 добровільно був в територіальній обороні с.Макарівка (проводилось цілодобове чергування по вулицях населеного пункту та на блок-посту при в`їзді в село). Крім того, в соціальних мережах позивач засуджує агресію російської федерації та підтримує український супротив.

Після розпочатої військової агресії російської федерації позивач відкрито засуджує дії росії та російських військових, а зважаючи на стан здоров`я та відсутність засобів до існування в недружній країні, зумовлює невизначеність його існування в цілому.

Вважають, що повернення ОСОБА_1 до російської федерації з тоталітарним режимом, навіть як громадянина російської федерації, призведе до загрози його життя та свободи за ознаками належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Більше того, позиція позивача може бути розцінена російською владою як кримінальний злочин.

Також звертаємо увагу, що строк дії закордонного паспорту громадянина російської федерації ОСОБА_1 закінчився 25.04.2023 року, а інших документів для виїзду закордон позивач немає, що також унеможливлює виїзд ОСОБА_1 закордон легально.

2.Порушення права на повагу до приватного і сімейного життя (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та відсутність правових підстав для примусового повернення.

Звертають увагу суду, що ОСОБА_1 перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 та має двох дітей, один з яких неповнолітній син - ОСОБА_3 , а відтак, відповідач при винесенні оскаржуваного рішення допустив втручання у сімейне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вищевказані обставини не були враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни.

Беручи до уваги викладене, вважаємо, що рішення Попільнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про примусове повернення до країни походження або до третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є передчасним та підлягає скасуванню.

3.Порушення принципу пропорційності.

У відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Втручання з боку держави у здійснення цього права є допустимим лише за умови, якщо воно: передбачене законом; переслідує легітимну мету; є необхідним у демократичному суспільстві, тобто відповідає принципу пропорційності.

Принцип пропорційності вимагає, щоб будь-яке втручання було співмірним поставленій меті, тобто держава повинна досягати мети найменш обтяжливим способом, не завдаючи особі надмірного або невиправданого тягаря. Примусове повернення є крайнім заходом, і його застосування має бути обґрунтованим.

Позивач з 1996 року безперервно проживає в Україні, мав посвідку на постійне проживання, родину, включаючи неповнолітнього сина, з яким проживає разом. Його повернення до країни походження (РФ) означатиме фактичне розірвання сімейних зв`язків і порушення права на сімейне життя, гарантованого ст. 8 Конвенції.

Формальною підставою для зобов`язання позивача покинути територію України була перевищена тривалість перебування на території України понад 90 діб протягом 180 діб та невиконання зобов`язання припинити іноземне громадянство. Водночас позивач не ухилявся від виконання міграційних обов`язків, а звертався до міграційних органів для оформлення громадянства, що підтверджує відсутність наміру порушити міграційне законодавство.

Орган міграційної служби не надав належного обґрунтування, чому у цьому випадку не можна було застосувати більш м`який захід, наприклад, надання часу для врегулювання правового статусу в Україні або поновлення посвідки на постійне проживання. Таким чином, відповідач не дотримався обов`язку вибору найбільш м`якого засобу втручання.

Враховуючи викладене Позивач просить, визнати протиправним та скасувати рішення Попільнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №013951 від 30.09.2023 року стосовно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до ухвали суду по справі відкрито провадження у справі за правилами глави 10 КАС України, у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомлення (виклику) сторін.

Представником Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області було подано до суду відзив на позовну заяву.

В якому заперечено проти позовних вимог ОСОБА_1 . Відповідач вважає рішення обґрунтованим, прийнятим з дотриманням вимог чинного законодавства та просить відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача, який брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити.

Позивач підтримав заявлений позов та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримала позицію, викладену у відзиві.

Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_5 , який зазначив, що він є братом позивача. Підстав оговорювати його чи казати не правду відсутні, у них з ним гарні стосунки. Брат народився в с. ОСОБА_6 , потім вони проживали в Казахстані, потім назад сюди повернулись. Брат тут ходив до школи, потім проходив військову службу в Бердичеві. В 2022 році постало питання його депортувати. З Росії він приїхав в 1996 році, навчався у Вінниці, цей весь час працював на цукровому заводі с.Андрушки. З дружиною та донькою на два роки поїхав до Росії, сімейні відносини не склались, брат повернувся до України сам. Він не одноразово звертався та телефонував до ДМС для врегулювання питання. З Росії його не випустять, а заарештують. Там він прожив тільки 2 роки, а все життя в Україні. Він же був в територіальній обороні, висловлював свої думки про цю війну.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка, дослідивши усі докази по справі і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

30 вересня 2023 року Попільнянським відділом Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області було прийняте оскаржуване про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №013951 від 30.09.2023 року стосовно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , наступного змісту: 30.09.2023 працівниками Попільнянського відділу поліції було доставлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який в`їхав на територію України в 1996 році. В 2020 році подав документи на оформлення набуття громадянства України. В 24.05.2022 році було вилучено тимчасове посвідчення громадянина України за невиконане зобов`язання припинити іноземне громадянство. На даний час перебуває на території України понад 90 діб протягом 180 діб, за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. З метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни та зобов`язано його покинути територію України у термін до 29.10.2023. /а.с. 13-14/

Як вбачається з копії Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , місце народження Андрушки, Попільнянський район, Житомирська область. /а.с.21/

Відповідно до копії Свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 , виданих Макарівською сільською радою Попільнянського району Житомирської області, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . /а.с.15-16/

Згідно копії довідки виконавчого комітету Макарівської сільської ради Попільнянського району Житомирської області, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_2 , разом з ними зареєстровані та проживають: ОСОБА_4 співмешканка; ОСОБА_2 дочка; ОСОБА_3 син. /а.с. 17/

Також, відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи Андрушківської сільської ради Попільнянського району Житомирської області, ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження с. Андрушки, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 07 грудня 2006 року по теперішній час. /а.с. 18/

Згідно копії довідки Гришковецької селищної ради Бердичівського району Житомирської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 06.09.1990 року по 22.03.1994 рік був зареєстрований в АДРЕСА_3 . /а.с.19/

ОСОБА_1 належить реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_5 . Дата реєстрації у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків 14.12.1998, орган, що видав картку: Попільнянська ДПІ Бердичівського Управління ГУ ДФС./а.с.20/

Як вбачається з копії довідки виконавчого комітету Андрушківської сільської ради Попільнянського району Житомирської області, ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року по 10 травня 2022 року був в територіальній обороні с. Макарівка (проводив цілодобове чергування по вулицях населеного пункту та на блок посту при в`їзді в село) Чергування проводились на добровільній основі. /а.с.22/

Представником позивача до відзиву на позовну заяву долучено копії справи № 2/23 про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП та рішення про примусове повернення до країни походження відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка дослідження судом.

Рішенням Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 30 жовтня 2020 року, про скасування дозволу на імміграцію в Україну, ОСОБА_1 , на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 05 жовтня 1996 року.

Прийняте рішення Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 29.04.2020 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 скасувати у зв`язку з тим, що не виконано подане зобов`язання про припинення іноземного громадянства.

Відповідно до копії довідки № 131 про припинення громадянства України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженцю Житомирської області, рішенням УДМС у Житомирській області від 21.06.2022 оформлено припинення його громадянства України відповідно до пункту 21 Закону України «Про громадянство України».

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, як іноземця та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.

В свою чергу, посвідка на тимчасове проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (пункт 18 частини першої статті 1 цього Закону).

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частинами першою-третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону № 3773-VI іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» , Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення іноземців там осіб без громадянства може бути оскаржене в порядку, передбаченому законом.

Частиною 8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку,

до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Водночас, статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що Іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року по 10 травня 2022 року був в територіальній обороні с. Макарівка (проводив цілодобове чергування по вулицях населеного пункту та на блок посту при в`їзді в село) Чергування проводились на добровільній основі. Крім того, позивач засуджує агресію російської федерації та підтримує український супротив. Відкрито засуджує дії росії та російських військових.

На переконання суду встановлені обставини про те, що позивач займає активну проукраїнську позицію підтримуючи Збройні Сили України, свідчать про те, що на нього розповсюджуються положення ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка забороняє примусове видворення, оскільки наявність потенційної загрози такій особі опинитись та території росії або її союзників чи інших держав, які не пов`язані законодавчими обмеженнями щодо можливості передачі громадянина рф під юрисдикцію росії, вказує на реальну загрозу для життя, здоров`я, безпеки та свободи позивача через його переконання.

Вказане свідчить, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення не врахував та не надав оцінки наведеним вище обставинам.

Принцип пропорційності означає, що адміністративні рішення та дії повинні перебувати в розумному співвідношенні з цілями, визначеними у законодавстві. Це стосується меж можливих обмежень основних прав людини та громадянина.

Обмеження, які запроваджуються адміністративним рішенням мають бути адекватними конкретній ситуації, яка потребує такого обмеження, тобто перебуває у прийнятному співвідношенні до ваги та значення основного права.

Відповідач на момент винесення оскаржуваного рішення мав дискреційні повноваження щодо того, чи виносити таке рішення, чи ні, адже у статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (Закон) зазначається: «1. Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну...». Саме «можуть», а не «мають» бути повернуті, що свідчить про наявність у відповідача дискреційних повноважень щодо прийняття такого рішення, відповідно дана норма покладала на відповідача обов`язок детально проаналізувати та врахувати саме індивідуальні обставини ситуації позивача, застосувавши зокрема принцип пропорційності, що не було виконано.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону та пункту 1.6 Наказу № 353/271/150 іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Із аналізу норм діючого законодавства вбачається, що відповідач має певну свободу, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Наявність у відповідача дискреційних повноважень не звільняє його від обов`язку діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Конструкція норм Постанови № 150 та Наказу № 363 дозволяє відповідачу під час вирішення питання про примусове повернення об`єктивно оцінити обставини, чи є підстави для можливого продовження законного перебування іноземця на території України та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Оскаржуваним рішенням порушено право на повагу до сімейного життя та гідності, які закріплено у ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також ст. 28 Конституції України - кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя.

Згідно ст. 3 Сімейного кодексу України (Кодекс) сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу.

Відповідно до ст.ст. 4-5 Кодексу, кожна особа має право на проживання в сім`ї. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у справі № 820/2262/17 (провадження № К/9901/1650/18), який викладено в постанові від 18.04.2018 року, у якому Суд зазначає, що порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.09.2022 справі № 280/8987/20.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року по справі "Боррехаб проти Нідерландів", яке в силу положень частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на "сімейне життя" у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції.

Позиція суду ґрунтувалась на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація з країни призведуть до розриву сімейних зв`язків. У наведеній справі, суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі "Боррехаб проти Нідерландів" та у справі "Каплан та інші проти Норвегії", роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі "Курочкін проти України" (Kurochkin v. Ukraine) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не "згідно із законом" не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є "необхідниму демократичному суспільстві"для досягнення такої цілі чи цілей(справа "Йогансен проти Норвегії", п. 52) Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа "Кутцнер проти Німеччини", п. 60, справа "Савіни проти України", п. 47).

Через оскаржуване рішення порушено право позивача на повагу до приватного життя, він позбавлений права на законне перебування та проживання в Україні, яке гарантовано ст.ст. 26 та 28 Конституції України, чинним законодавством та міжнародними зобов`язаннями України.

Так, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України вказано, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Тобто, з метою дотримання принципу верховенства права суб`єкти владних повноважень, приймаючи рішення владно-управлінського характеру, мають належним чином його мотивувати. Мотивація прийняття рішення суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій має оцінюватися судом при здійсненні контролю за виконанням судових рішень.

Відповідачем не було дотримано одного з елементів критерію необхідності у демократичному суспільстві, а саме - принципу пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення відповідача.

Також слід враховувати, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

У рішенні від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

Відповідачем було порушено принцип пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів людини і цілями, на досягнення яких спрямоване рішення відповідача.

Не дослідження відповідачем всіх обставин необхідності прийняття оскаржуваного рішення зумовило порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми чинного законодавства.

Таким чином, оскаржуване рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню, що є правовою підставою для задоволення вимог.

Керуючись статтями 19, 55 Конституції України; Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»; статтями 2, 5, 7, 9, 72, 77, 80, 90, 139, 229, 241-246, 250, 251, 255, 257, 286, 288, 293, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Попільнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Попільнянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №013951 від 30.09.2023 року стосовно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області (10005, місто Житомир, вулиця Чуднівська, 105, ) на користь ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Попільнянського

районного суду Є. О. Зайченко