Справа № 420/14567/25
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2025-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., за участю секретаря судового засідання Лебедь В.Є., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: 65036, м. Одеса, вул. Старицького, 10а; код ЭДРПОУ 41405463) про визнання протравною бездіяльність щодо не заняття арешту за майна на підставі постанови №АА168624 від 03.06.2010 року та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: 65036, м. Одеса, вул. Старицького, 10а; код ЭДРПОУ 41405463) про визнання протравною бездіяльність щодо не заняття арешту за майна на підставі постанови №АА168624 від 03.06.2010 року та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою від 13.05.2025р. Одеським окружним адміністративним судом вказану позовну заяву було залишено без руху, а також надано строк на усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строків звернення до адміністративного суду, у якій позивач має вказати інші підстави для поновлення пропущеного строку.

16.05.2025 року представником позивача до канцелярії суду подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, чим усунув зазначені судом недоліки.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами з урахуванням ст. 287 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до інформаційної довідки №413966360 від 18.02.2025 у ОСОБА_1 наявні обтяження на все нерухоме майно на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № АА 168624 від 03.06.2010, виданої Першим Малиновським ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, реєстраційний номер обтяження 9894301.

Однак, у відповіді на запити зазначено, що згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження, не можливо ідентифікувати виконавче провадження в рамках якого було внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухового майна за реєстраційним номером обтяження 9894301. Позивач вважає, що вказане обтяження на нерухоме майно позивача протиправне та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки, відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі 20.05.2025р.

В судове засідання 18.06.2025 року сторони по справі не з`явились, сповіщались належним чином та завчасно про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду та можливість її розгляду в порядку письмового провадження.

Як вбачається з позовної заяви, відповідно до інформаційної довідки №413966360 від 18.02.2025 у ОСОБА_1 наявні обтяження на все нерухоме майно на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № АА 168624 від 03.06.2010, виданої Першим Малиновським ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, реєстраційний номер обтяження 9894301.

Однак, у відповіді на запити зазначено, що згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження, не можливо ідентифікувати виконавче провадження в рамках якого було внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухового майна за реєстраційним номером обтяження 9894301.

Зокрема, листом №712/01-20 від 24.03.2025 на адвокатський запит від 10.03.2025 повідомлено, що архівні документи Одеської філії державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України до Одеського державного нотаріального архіву Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на державне зберігання не передавались та не зберігаються.

Міністерство юстиції України листом №49042/53506-33-25/36.1 від 04.04.2025 у відповідь на адвокатський запит від 31.03.2025 зазначило, що під час перевірки даних Системи (ВП-спецрозділ) та за інформацією Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) встановлено, що у період з 2007 по 2010 роки на виконанні в Першому Малиновському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебували такі виконавчі провадження, а саме:

виконавче провадження №8950462 з примусового виконання постанови УПФУ в Приморському районі м. Одеси від 28.03.2008 №88 про стягнення із ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 170,00 грн на користь УПФУ у Приморському районі м. Одеси;

виконавче провадження №9704532 з примусового виконання постанови УПФУ у Приморському районі м. Одеси від 28.01.2008 №19 про стягнення із ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 136,00 грн.;

виконавче провадження №10417172 з примусового виконання постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 11.09.2007 №3-27155 про стягнення із ОСОБА_1 штрафу у розмірі 17,00 грн.;

виконавче провадження № 22251373 з примусового виконання постанови УПФУ в Приморському районі м. Одеси від 28.01.2008 N? 19 про стягнення із ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 136,00 грн.;

виконавче провадження №22251672 з примусового виконання постанови УПФУ в Приморському районі м. Одеси від 28.03.2008 № 88 про стягнення із ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 170,00 грн.

Стан виконання зазначених вище виконавчих проваджень «завершено, помилковий». Дані Системи не містять інформації про винесення державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.06.2010 АА №168624.

Досліджуючи матеріали справи, аналізуючи наведені міркування, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999р. (у редакції, що діяла на момент накладення арешту на майно позивача та прийняття постанови про повернення виконавчого документу стягувачу) (далі - Закон №606-XIV), передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно п.5 ч.3 ст.11 Закону №606-XIV, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Пунктом 2 частини 1 статті 47 Закону №606-XIV передбачалося, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.50 Закону №606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону №606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону;

повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону;

повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Отже, суд дійшов висновку, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Однак, нормами Закону №606-XIV передбачено зняття арешту, накладеного на майно боржника, лише у випадку повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

У спірних правовідносинах постановою державного виконавця від 17.06.2016р. виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999р.

Частиною 4 статті 59 чинного Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII визначено перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

Відповідно до ч.5 ст.59 Закону №1404-VIII у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, судове рішенням про зняття арешту з майна боржника, що набрало законної сили, є самостійною підставою зняття арешту з такого майна постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Положеннями ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, за ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Станом на час судового розгляду цієї справи арешт, накладений на майно позивача, не знятий, продовжує існувати й заборона відчуження нерухомого майна. При цьому, як вже встановлено судом, на виконанні у відповідача відсутні відкриті виконавчі провадження, в межах яких можливе звернення стягнення на майно позивача.

Відтак, наведені обставини свідчать, по-перше, про відсутність правових підстав зберігати накладений арешт на майно позивача, по-друге, існування арешту майна позивача при визнанні відповідачем факту завершення всіх виконавчих проваджень відносно позивача порушує саму мету застосування відповідної процедури. Так, наразі механізм забезпечення виконання рішення існує, проте провадження, в рамках якого його було застосовано, завершено.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладеного постановою про арешт майна боржника та оголення заборони на його відчуження №АА168624 від 03.06.2010 року (реєстраційний номер обтяження №9894301) і вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Що ж до вимог позову про визнання протиправною бездіяльність Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 при закінченні виконавчого провадження в рамках якого було внесено постанову про арешт майна боржника № АА 168624 від 03.06.2010, то суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки, як вже зазначалося, у державного виконавця відповідача відсутні, передбачені як Законом №606-XIV, так і Законом №1404-VIII підстави для зняття арешту, і у даному випадку арешт знімається за рішенням суду відповідно до ч.5 ст.59 Закону №1404-VIII.

Наявність чинного арешту, без виконавчого провадження, порушує права позивача.

Права позивача підлягають судовому захисту у зв`язку з неможливістю їх відновлення в інший спосіб іншими органами.

Так, на заяву про зняття арешту від 24.04.2025 листом №72682 від 07.05.2025 Відповідач зазначив знову ж таки, що згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження, не можливо ідентифікувати виконавче провадження в рамках якого було внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухового майна за реєстраційним номером обтяження 9894301.

Хаджибейський ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ зазначає, що у відділу відсутні підстави передбачені частиною 4 статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» для зняття обтяження №9894301.

При цьому, щодо позивача відсутні незавершені виконавчі провадження, які б обумовлювали необхідність залишення в силі накладеного на його майно арешту на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № АА 168624 від 03.06.2010.

Враховуючи вказані обставини, відсутні правові підстави для продовження дії арешту майна позивача.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Оскільки, в матеріалах адміністративної справи відсутні належні докази правомірності існування станом на час розгляду справи накладеного на майно позивача арешту, згідно постанови №АА168624 від 03.06.2010 року, то суд вважає за необхідне відповідно до частини 5 статті 59 Закону № 1404-VIII зняти арешт майна та заборони на його відчуження, накладених на підставі постанови №АА168624 від 03.06.2010 року.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЗУ № 1404-VIII, у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Згідно ч.1 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

Пунктом 1 ч.2 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Рішення суду про зняття арешту з майна є підставою для припинення обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, реєстрація чого відноситься до повноважень державного реєстратора.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням наведеного, враховуючи часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 484,48 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: 65036, м. Одеса, вул. Старицького, 10а; код ЭДРПОУ 41405463) про визнання протравною бездіяльність щодо не заняття арешту за майна на підставі постанови №АА168624 від 03.06.2010 року та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Хаджибейський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (Код ) зняти арешт з нерухомого майна, належного ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № АА 168624 від 03.06.2010 (реєстраційний номер обтяження № 9894301) і вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Стягнути з Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (код ЭДРПОУ 41405463) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 484,48 грн. (чотириста вісімдесят чотири грн. 48 коп.).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 18.06.2025 р.

Суддя О.М. Тарасишина