Справа № 295/8622/24
Суддя: Стрілецька О. В.
Дата ухвалення: 2025-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №295/8622/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючої судді Стрілецької О.В.

за участі секретарів судового засідання Простибоженко Ю.М., Захарчук І.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Рябчун О.Д.

представника відповідача Юхимчук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом, поданим представником ОСОБА_1 адвокатом Рябчун Олесею Дмитрівною, до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця,

В С Т А Н О В И В:

І. Короткий зміст позовних вимог

Адвокат Рябчун О.Д. в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення №015571 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця, яким зобов`язано громадянина російської федерації ОСОБА_1 примусово повернутися до країни походження або третьої країни не пізніше 05.06.2024.

Обґрунтовуючи позовні вимоги адвокат вказала, що ОСОБА_1 за етнічним походженням українець, який народився і виріс в м. Житомирі, за часів Радянського Союзу переїхав на проживання до м. Мурманськ. У зв`язку з розпадом СРСР і постійним проживання у м. Мурманську отримав громадянство російської федерації. Його батьки весь час проживали у м. Житомирі.

13.02.2022 позивач прибув на територію України за закордонним паспортом громадянина російської федерації з метою здійснення постійного догляду за батьками похилого віку, які мають потребу в сторонньому догляді. З моменту початку війни знаходився на території України, висловлював підтримку Україні і негативно ставився до дій керівництва російської федерації.

Зважаючи на стан здоров`я батьків, враховуючи, що він є їх єдиним сином, інших близьких родичів вони не мають, ОСОБА_1 вирішив набути громадянство України з підстав українського походження, подавши 12.04.2022 відповідну заяву до Верховної Ради України, на яку отримав відповідь з Міністерства закордонних справ України, в якій йому була роз`яснена спрощена процедура для набуття громадянства України особами українського походження.

Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні у зв`язку з відкритою збройною агресією російською федерацією та її широкомаштабним нападом на територію України введений воєнний стан, а тому відділи Управління міграційної служби України тривалий час не здійснювали прийом громадян, також була розпочата процедура розриву дипломатичних відносин з державою-агресором, протягом певного періоду часу була відсутня процедура оформлення посвідок на тимчасове проживання для громадян російської федерації.

Адвокат Рябчун О.Д. зауважує, що 11.12.2022 закінчився строк дії закордонного паспорта позивача, що унеможливлює звернення позивача до міграційної служби для реалізацій набуття ним громадянства України або отримання дозволу на проживання в Україні. Перебування позивача на території України понад 30-денний строк виникли з незалежних від нього об`єктивних причин.

09.05.2024 Управлінням Державної міграційної служби України в Житомирській області прийнято рішення №15571 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця, яким зобов`язано громадянина російської федерації ОСОБА_1 примусово повернутися до країни походження або третьої країни не пізніше 05.06.2024.

На думку адвоката Рябчун О.Д. зазначене рішення не відповідає принципам правомірної адміністративної поведінки та порушує положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, посилаючись на ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», вказує, що позивач не підлягає поверненню до російської федерації.

Адвокат звертає увагу, що відповідачем не було враховано, що батьки позивача похилого віку, мають важкі захворювання, не можуть обходитись без стороннього догляду, окрім сина не мають інших близьких родичі.

Крім того, адвокат звертає увагу, що з моменту повномасштабного вторгнення російської федерації, ОСОБА_1 перебував на території України, неодноразово відкрито засуджував дії російської федерації, зокрема, і в телефонних розмовах з колишніми колегами, друзями та родичами, які проживають на території країни-аргесора, які в свою чергу погрожували йому силовими структурами у разі його повернення.

ІІ. Процедура та позиції учасників розгляду справи

Згідно з ухвалою суду від 07.06.2024 відкрито провадження у справі та прийнято рішення проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

17.06.2024 представник відповідача Юхимчук О.М. направила відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечувала (а.с. 30-34). Обґрунтовуючи заперечення вказала, що рішення відносно ОСОБА_1 прийнято правомірно, із дотриманням всіх встановлених чинним законодавством України вимог та без порушення прав та законних інтересів позивача.

Зауважила, що позивач не має діючого закордонного паспорта, інших документів для підтвердження законного права для перебування на території України, ним порушений встановлений нормами чинного законодавства 90-денний строк перебування на території України, що було підставою для прийняття рішення про його повернення до країни походження.

Представник відповідача зауважує, що позивач не звертався до територіального підрозділу УДМС із заявою про набуття громадянства України та отримання дозволу на імміграцію в Україні або на отримання посвідки на постійне проживання на територіях України, а відтак утримання ОСОБА_1 від дій, спрямованих на врегулювання свого правового статус тягне правові наслідки у вигляді відповідальності.

У відзиві вказано, що наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України, нормами чинного законодавства не передбачено виключень із загальних правил перебування на території України.

Крім того, представник ОСОБА_2 звертала увагу, що сам факт перебування позивача на території України не свідчить про наявність загрози його життю чи здоров`ю на території російської федерації, доказів щодо його переслідування в країні походження не надано.

Представник відповідача вважає, що під час прийняття рішення про примусове повернення ОСОБА_1 за межі території України, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України.

В судових засіданнях ОСОБА_1 позовні вимоги підтримував з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково пояснював, що неодноразово звертався до відділу міграційної служби в усному порядку, оскільки письмові заяви від нього не приймались у зв`язку із закінченням строку дії його закордонного паспорта. Він зауважував, що після звернення до Верховної Ради України йому зателефонували, представились з міграційної служби і пояснили, що він має право проживати на території України, тому він вважав, що в нього не виникнуть проблеми із закінченням строку перебування на території України. Протягом тривалого часу він знаходився на території України, не вчиняв ніяких протиправних дій.

Зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, залишилась мама 1942 року народження, яка самостійно не може пересуватись, за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги, мала два інсульти, внаслідок чого втратила когнітивні здібності, самостійно не пересувається. Позивач звертав увагу, що всі етнічні українці, які проживають на території російської федерації проходять перевірку відповідними органами, якщо українець перетнув кордон російської федерації він в обов`язковому порядку перевіряється у фільтраційному таборі, що є відомими фактами, тобто країна-агресор проводить перевірки, через власну свідому позицію він побоюється за своє життя. Пояснив, що до його дружини вже навідувались працівники правоохоронного органу російської федерації і цікавились ним. Вказує, що таке тривале перебування на території України загрожує йому переслідуваннями та негативними наслідками.

Адвокат Рябчун О.Д. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, просила їх задоволити, оскільки обставини, внаслідок яких позивач допустив перевищення строку перебування на території України, не залежали від його волі, а були спричинені введенням воєнного стану, відкритою збройною агресією російської федерації проти України, з тимчасовим закриттям міграційних установ, відсутністю передбачуваної та визначеної процедури продовження строку дії закордонних документів та закінчення строку дії закордонного паспорта в умовах воєнного стану з країною-агресом, яка є країною, до громадянства якої належить позивач.

Наголосила, що в таких умовах в цей час її довіритель не може повернутись до російської федерації у зв`язку з реальною можливістю його переслідування, враховуючи ставлення державних органів країни-агресора до українців, алгоритм на законних підставах залишитись на території України також відсутній. Вважає, що така форма втручання державних органів в життя позивача є порушенням гарантованих йому Конвенцією прав на повагу до сімейного життя та становить непропорційне втручання.

Представник відповідача Юхимчук О.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзив на позовну заяву. Зазначила, що позивачем було порушене законодавство щодо законності перебування іноземця на території України, у зв`язку з чим відносно нього був складений протокол про вчинення адміністративного правопорушення та прийнято постанову, яка залишена без змін згідно з рішенням Богунського районного суду м. Житомира. Представник відповідача вважає, що рішення про примусове повернення ОСОБА_1 прийняте обґрунтовано та скасуванню не підлягає.

При цьому представник відповідача зазначила, що на цей час законодавчо врегульовано, що призупинені будь-які дії щодо набуття громадянства України громадянами російської федерації за деякими виключеннями, до яких позивач не належить

Відповідно до приписів ст. 227 КАС України в судовому засіданні 02.06.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, оголошення судового рішення відкладено до 10-00 год. 05.06.2025.

ІІІ. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження

Судом встановлено, що ОСОБА_1 13.02.2022 прибув на територію України через пункт пропуску «Бориспіль» за закордонним паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_1 , що підтверджується відміткою в паспорті (а.с. 7).

Строк дії закордонного паспорта громадянина російської федерації ОСОБА_1 був визначений до 11.12.2022 (а.с. 6).

На звернення ОСОБА_1 до Верховної Ради України щодо набуття громадянства України, 22.04.2022 Міністерство закордонних справи України листом №71/19-091-27997 повідомило заявника, що йому необхідно звернутись до Управління ДМС України в Житомирській області, роз`яснений порядок набуття громадянства України особами українського походження, наведений перелік документів, які необхідно подати для набуття громадянства (а.с.15).

Згідно з наказом Управління державної міграційної служби України в Житомирській області №16 від 02.03.2022 закінчено з 02.03.2022 простій, оголошений наказом УДМС у Житомирській області від 25.02.2022 №15 «Про зупинення роботи УДМС в Житомирській області»; відновлено з 03.03.2022 надання адміністративних послуг підрозділам УДМС у Житомирській області, в тому числі видачу документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу та її спеціальний статус (а.с. 43).

09.05.2024 начальник Управління стратегічних розслідувань в Житомирській області Шушпан В. направив до органу міграційної служби подання №3724/55/105/01-2024 про примусове повернення з території України іноземця, особи без громадянства та про порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України щодо ОСОБА_1 , в якому зазначено, що ОСОБА_1 порушив норми чинного законодавства України, відповідно до яких регламентований порядок законного перебування іноземця на території України, перебуває на території України нелегально, а відтак ініційовано питання про притягнення його до адміністративної відповідальності та про його примусове повернення за межі території України (а.с. 38-39).

09.05.2024 начальник Житомирського відділу у місті Житомирі УДМС в Житомирській області Андрійчук С.Д. прийняв постанову серії ПН МЖТ №001643 про накладення адміністративного стягнення, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за перевищення встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів та застосовано стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн (а.с. 41).

Відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25.07.2024 відмовлено в задоволенні позовної заяви Рябчун О.Д., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , до Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення ПН МЖТ №001643 від 09.05.2024 (а.с. 86-87).

09.08.2024 ОСОБА_1 сплатив штраф в розмірі 3400,00 грн, що підтверджується змістом платіжної інструкції на переказ готівки №09-1185860/1 (а.с. 88).

09.05.2024 головним спеціалістом Житомирського відділу у місті Житомирі Головного Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області Кучеренко Т. постановлено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №015571, яким встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перевищив встановлений строк перебування на території України більше, як на 30 днів, та вирішено примусово повернути його до російської федерації, зобов`язано його покинути територію України у термін до 05.06.2024 (а.с. 14).

Матеріалами справи підтверджено, що батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя мав онкологічне захворювання шкіри та супутні захворювання, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка хворіє з 2019 року, внаслідок перенесених інсультів пересувається в межах квартири, має утруднену мову, виражені когнітивні порушення (а.с.9, 10, 12, 16-18).

В судовому засіданні 19.06.2024 допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які є друзями та однокласниками позивача. Свідки в судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_1 приїхав на територію України з метою догляду за похилого віку батьками, весь час доглядає за ними, бо інших родичів вони не мають. Пояснили, що ОСОБА_1 має сім`ю, друзів колег на території російської федерації, проте свідомо відкрито засуджує дії країни-агресора, зі слів позивача їм відомо, що до дружини приходила поліція, цікавилась ним, причинами перебування на території України.

IV Законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка та мотиви суду

Нормами статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Положенням частини 2 статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частинами 1-3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно із частини 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КАбінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012, іноземці, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

-де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

У постанові від 18.06.2020 в справі №758/13408/18 Верховний Суд зазначив, що відповідно до положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Рішення Управління державної міграційної служби України та його підрозділів має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права, (не формально).

Під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень.

Подібний підхід застосовано у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року в справі №480/296/19.

Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Цей обов`язок витікає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У постанові Верховного Суду від 01.02.2024 у справі № 344/9604/23 зазначено, що навіть в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються.

У разі застосування до особи процедури примусового повернення, видворення тощо, державні органи (ДМС) зобов`язані перевірити чи не порушуватимуть такі процедури універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися ex nunc, тобто станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника.

В постанові Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 160/1521/23 вказано, що при вирішенні питання про примусове повернення особи суб`єкт владних повноважень повинен керуватися вимогами статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, відповідно до якої жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Суд звертає увагу на необхідність здійснення органом ДМС при прийнятті рішення про примусове повернення особи до країни походження, оцінки ризиків такого повернення.

Навіть у випадку коли особа не зверталась за захистом, це не позбавляє органи ДМС обов`язку проводити оцінку ризиків для такої особи при прийнятті рішення про примусове її повернення, які повинні також обов`язково проводитися у рамках процедури примусового повернення.

У відповідних випадках необхідно зазначати актуальну інформацію про країну походження.

Суд повинен здійснити перевірку прийнятого ДМС рішення на підставі такої оцінки ризиків повернення особи в країну походження з урахуванням вимірювання безпечності перебування особи у такій країні, наявності потенційної загрози її життю та здоров`ю.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950року), яка є джерелом права в Україні відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання держави у права, які гарантовані Конвенцією, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 8 Конвенції, якщо хоча б один критерій не буде додержаний.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, втручання держави може бути визнане виправданим, якщо таке втручання у право особи на повагу до приватного і сімейного життя, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до рішень ЄСПЛ у справі "Боррехаб проти Нідерландів" від 21.06.1988 та у справі "Каплан проти Норвегії" від 24.07.2014 роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання мети - захисту національної, громадянської безпеки, запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Боррехаб проти Нідерландів" від 21.06.1988 судом надавалась оцінка захисту права на сімейне життя у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції.

Звертаючись до суду з позовом представник позивача і сам позивач не оспорюють правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого відповідачем, за формальними ознаками, визнаючи, що позивач допустив порушення чинного міграційного законодавства. В той же час покликаються на те, що рішення відповідача прийнято без врахування всіх фактичних обставин, в яких опинився позивач в умовах воєнного конфлікту, вважають його таким, що не відповідає принципам правомірної адміністративної поведінки та порушує положення ст. 8 Конвенції, а тому підлягає визнанню протиправним і скасуванню.

На підставі ст.ст. 26, 33 Коституції України та ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» на позивача, який перебуває на території України, поширюються всі передбачені Конституцією та законами України права, в тому числі, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Метою в`їзду та перебування на території України ОСОБА_1 є догляд за похилого віку обома батьками, які мали суттєві проблеми зі здоров`ям, потребували сторонньої допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача, фактично на його утриманні залишилась хвора матір, яка потребує постійного стороннього догляду. Судом не встановлено, що в родині Бабіч є інші близькі родичі, які б могли або виявили бажання здійснювати догляд за батьками позивача.

Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, з 24.02.2022 в Україні введений воєнний стан, який неодноразово був продовжений і діє на цей час.

Представник позивача в позовній заяві, а позивач в судових засіданнях, зазначали, що при поверненні до російської федерації він може бути підданий агресії та переслідуванню з боку влади у зв`язку з тим, що протягом тривалого часу перебував на території України, висловлював підтримку Україні, відкрито засуджує збройну агресію проти держави Україна, тобто наявна реальна загроза його життю та здоров`ю.

Суд визнає такі доводи позивача та його представника достатньо обгрунтованими та вірогідними з огляду на таке.

Загальновідомими і такими, що не потребують додаткового доведення, є обставини, які вказують на те, що державні органи влади та правоохоронні структури російської федерації демонструють агресивне та жорстоке ставлення, як до громадян України, так і осіб, які мають українське етнічне походження, які перебувають на тимчасово окупованих територіях України та за її межами, які засуджують збройну агресію проти держави України. Такі особи піддаються переслідуванням, катуванням, проходять різноманітні фільтраційні табори, опиняються в полоні.

А відтак існує достатньо висока вірогідність, що при примусовому поверненні ОСОБА_1 , який протягом тривалого часу перебуває на території Україні, є українцем за етнічним походженням, до російської федерації стосовно нього можуть бути застосовані дії та заходи, які можуть становити небезпеку для його здоров`я та життя, що відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та в контексті ст. 3 Конвенції унеможливлює його примусове повернення.

Суд, при оцінці вимог позивача на предмет дотримання переслідуваної легітимної мети та пропорційності у світлі статті 8 Конвенції, виходить з такого.

Матеріалами справи підтверджується, що рішення відповідача про примусове повернення ОСОБА_1 за формальними ознаками відповідає критерію "прийняте відповідно до закону", оскільки позивачем дійсно порушене міграційне законодавство України, норми якого встановлюють можливість застосування такого заходу, як примусове повернення, що позивач не оспорює також.

Разом з тим, судом на підставі матеріалів справи не встановлено, що таке рішення відповідає легітимній меті, для виконання якої воно може бути застосоване, що визначено в ч. 2 ст. 8 Конвенції, зокрема, - захисту національної, громадянської безпеки, запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Зі змісту матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за час перебування на території України має бездоганну репутацію, працевлаштований, хоч і неофіційно, відомості про притягнення його до кримінальної відповідальності відсутні, в розшуку позивач не перебуває, будь-яких інших правопорушень не вчиняв.

Судом встановлено, що підставою для прийняття відповідачем постанови про примусове повернення позивача до російської федерації стало подання начальника Управління стратегічних розслідувань в Житомирській області Шушпан В. подання №3724/55/105/01-2024 про примусове повернення з території України іноземця, особи без громадянства та про порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України щодо ОСОБА_1 , в якому зазначено, що ОСОБА_1 порушив норми чинного законодавства України, відповідно до яких регламентований порядок законного перебування іноземця на території України, що ОСОБА_1 перебуває на території України нелегально, а відтак ініційовано питання про притягнення його до адміністративної відповідальності та про його примусове повернення за межі території України.

При цьому, в ньому наведені лише правові норми, які не дотримані позивачем, в ньому відсутнє будь-яке посилання на те, чи вчинялися позивачем дії, які загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; чи вчинявся позивачем злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві; чи розшукується позивач у зв`язку з учиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином тощо.

Отже, судом не встановлено, що рішення відповідача про повернення позивача переслідувало легітимну мету, тобто було таким, що прийнято для захисту національної, громадянської безпеки, запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, оскільки відповідачем не доведено, що позивач був причетний до вчинення таких протиправних дій, перебуваючи на території України протягом такого тривалого часу.

Також суд вважає, що при прийнятті рішення про повернення позивача відповідачем не дотриманий принцип пропорційності, тобто не врахований справедливий баланс інтересів держави і позивача, наявність в нього сімейних зв`язків - батьків похилого віку, які за станом здоров`я потребували стороннього догляду, позивач є їх єдиним сином, який прибув на територію України доглянути їх в старості, що становить аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції та заборону на втручання в нього.

У постанові Верховного Суду від 01.02.2024 у справі № 344/9604/23 зазначено, що під час перевірки рішення ДМС про примусове повернення до країни походження, або третьої країни з підстав зазначення інформації у зверненні Управління стратегічних розслідувань, суди, керуючись вимогами статті 2 КАС України, повинні враховувати справедливий баланс інтересів держави і заявника, наявність тривалих сімейних зв`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, а також наявність чи відсутність антисоціальної поведінки, правопорушень та кримінально-караних діянь, які загрожують суспільству.

Орган ДМС при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, ураховувати особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 500/1254/23).

Також суд враховує, що з початком повномаштабного вторгнення російської федерації в Україну були розірвані всі дипломатичні відносини між державами, припинили роботу всі дипломатичні представництва і відомоства, фактично утворилась правова та юридична невизначеність для громадян обох країн. В умовах воєнної агресії в Україні фактично була припинена процедура надання притулку і набуття громадянства України громадянами російської федерації, що є цілком обгрунтованим та виправданим з міркувань національної безпеки.

В судовому засіданні представник відповідача зазначила, що у зв`язку з внесенням відповідних змін до законодавства України, які обумовлені воєнним конфліктом, на цей час призупинені процедури щодо набуття громадянства України громадянами російської федерації.

Враховуючи обставини, які склались, позивач опинився в ситуації правової і юридичної невизначеності, які не залежали від його волі.

У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Тому суд вважає, що в таких умовах орган УДМС України повинен діяти розумно, послідовно, передбачувано та обережно з урахуванням фактичних обставин і умов, в яких опинилась особа, надаючи цим обставинам обгрунтовану оцінку.

Саме на органи державної влади, які наділені відповідними владними функціями і повноваженнями покладається обов`язок створити і забезпечити збалансовані умови для захисту як національних інтересів держави, так і для осіб, які перебувають на її території і на яких поширюються всі гарантовані і передбачені Конституцією, законами та Конвенцією права та гарантії.

Отже, дослідивши надані сторонами докази, встановивши фактичні обставини цієї справи, суд вважає, що рішення відповідача про повернення позивача до російської федерації прийнято без врахування вимог ст. 2 КАС України, недостатньо обгрунтовано, тобто без врахування сімейних обставин, в яких опинився позивач, а також без врахування реалій, які обумовлені воєнним конфліктом між російською федерацією та державою Україна, розірвання будь-яких зв`язків між державами, припинення роботи дипломатичних представництв, що створили для позивача умови, які не залежали від його волі.

Також суд вважає, що оспорюване рішення прийняте без дотримання принципу пропорційності, тобто не дотриманий необхідний баланс між інтересами держави та можливими несприятливими наслідками для позивача, які можуть загрожувати йому у разі повернення на територію російської федерації, в тому числі безпосередня загроза життю та здоров`ю, що в свою чергу є законодавчою підставою для неможливості застосування такого примусового заходу як повернення іноземця. Суд констатує, що відповідач з достатньою ретельністю не перевірив наявність підстав для повернення позивача та не оцінив ризики такого повернення.

Крім того, суд вважає, що примусове повернення позивача до російської федерації за обставин, коли він здійснює догляд за хворими батьками похилого віку, які мають важкі захворювання і потребують стороннього догляду, може вважатися неправомірним втручанням органу державної влади в сімейне життя позивача.

За встановлених під час розгляду адміністративного позову фактичних обставини цієї справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, рішення відповідача про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни прийнято без врахування важливих обставин, не відповідає критеріям обгрунтованості, розумності та пропорційності, а відтак підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 7, 122, 251, 283 КУпАП, ст. ст. 42, 43, 77, 242-246, 250, 286 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов задоволити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області №015571 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким зобов`язано громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , примусово повернутися до країни походження або третьої країни.

Рішення може бути оскаржено до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП відсутній в матерілах справи.

Представник позивача адвокат Рябчун Олеся Дмитрівна, робоча адреса: м. Житомир, провул. Скорульського, 5, каб 211.

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, місцезнаходження: м. Житомир, вул. Чуднівська, 105, .

Суддя О.В. Стрілецька