Справа № 990/152/24
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

16 червня 2025 року

м. Київ

справа №990/152/24

адміністративне провадження № П/990/152/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Бучик А.Ю., Рибачука А.І., Стеценка С.Г. та Тацій Л.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу № 990/152/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, за участю третіх осіб: Вищої ради правосуддя, Державної судової адміністрації України, про визнання протиправної бездіяльності,

ВСТАНОВИВ:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. 30 квітня 2024 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України, Комісія, відповідач), в якому позивачка просить визнати протиправною бездіяльність ВККС України щодо нерозгляду її заяви про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова від 19 квітня 2022 року, подану у зв`язку з припиненням роботи суду та оголошенням воєнного стану, та зобов`язати ВККС України розглянути відповідну заяву.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

2. В обґрунтування позовної заяви позивачка посилається на порушення ВККС України норм чинного законодавства, які регулюють процедуру відрядження суддів у випадках припинення роботи суду.

3. Позивачка стверджує, що її заява про відрядження від 19 квітня 2022 року направлена Голові Верховного Суду не була розглянута упродовж тривалого часу без пояснень причин, що свідчить про протиправну бездіяльність ВККС України. ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до статті 126 Конституції України вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється, а суддя має право на захист своїх трудових прав, зокрема на працевлаштування, відповідно до статті 43 Конституції України. У цьому контексті відсутність будь-якої реакції на її клопотання розцінюється як прояв дискримінаційного ставлення та порушення принципу рівності, передбаченого статтею 24 Конституції України.

4. Крім того, позивачка наголошує на принципі правової визначеності, як елементі верховенства права, закріпленому в частині першій статті 8 Конституції України та розтлумаченому Конституційним Судом України у рішеннях № 6-зп від 25 листопада 1997 року і № 3-рп/2016 від 08 червня 2016 року. Вона зазначає, що органи суддівського врядування зобов`язані діяти у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений законом, забезпечуючи передбачуваність, стабільність і прозорість у реалізації суддями своїх прав.

5. Відповідач позовні вимоги не визнав. 28 жовтня 2024 року ВККС України надано до Суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

6. Перш за все, ВККС України вказує на обмеження у власній діяльності, пов`язані з відсутністю повноважного складу Комісії у період з листопада 2019 року до травня 2023 року. Відповідно до положень статті 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), розгляд питань щодо відрядження суддів є повноваженням Комісії, яке може реалізовуватись лише за наявності її повного складу. Отже, у зазначений період ВККС України була фактично позбавлена можливості здійснювати дії, передбачені законодавством у сфері суддівського врядування, зокрема ініціювати відрядження суддів або ухвалювати відповідні рішення.

7. Відповідач також наголошує, що відповідно до Розділу ІІ Порядку відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 року № 54/0/15-17 (далі - Порядок № 54/0/15-17), підставою для розгляду питання про відрядження є надходження відповідного повідомлення від Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України). На цій підставі ВККС України повідомляє, що від ДСА України не надходило повідомлення про результати розгляду відповідної заяви ОСОБА_1 . Крім того, відповідач також зазначає, що заява ОСОБА_1 від 19 квітня 2022 року про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова безпосередньо до ВККС України також не надходила.

8. Зазначене вище у сукупності, на думку Комісії, виключає наявність передумов для здійснення дій щодо відрядження судді з боку ВККС України в межах її повноважень, оскільки матеріали щодо відрядження позивачки взагалі не перебували у провадженні Комісії.

9. 21 січня 2025 року від ДСА України надійшли додаткові пояснення у справі. Третя особа вказує, що у період 2022 року діяла спеціальна норма Закону № 1402-VIII в частині переведення/відрядження суддів до іншого суду. Так, згідно пункту 56 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, тимчасово встановлено, що в період дії надзвичайного чи воєнного стану та протягом 30 днів після дня його скасування (припинення) і за умови відсутності повноважного складу ВРП, визначеного статтею 131 Конституції України, Голова Верховного Суду або особа, яка виконує повноваження Голови Верховного Суду, здійснює, зокрема, такі повноваження: приймає рішення про відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації та про дострокове закінчення відрядження судді. У період відсутності повноважного складу ВККС України такі рішення приймаються без подання останньої. Положення абзацу другого частини другої статті 55 цього Закону щодо граничного строку відрядження судді не застосовуються.

10. Таким чином, ДСА України вказує, що в оскаржуваний період починаючи з 2022 року рішення Голови Верховного Суду про відрядження суддів до іншого суду не ґрунтувалися на повідомленнях ДСА України.

11. Крім того, щодо обраного позивачкою способу захисту порушеного права третя особа вказує, що рішенням ВРП від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24, в день подачі цього позову до Суду, позивачку було звільнено з посади судді на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, що унеможливлює її переведення до іншого суду.

12. 30 січня 2025 року від ВРП також надійшли додаткові пояснення у справі. У поданих письмових поясненнях наголошується, що заява судді ОСОБА_1. щодо її відрядження до Залізничного районного суду м. Львова була опрацьована з урахуванням вимог Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-VIII (далі - Закон №1798-VIII), а також статті 55 Закону №1402-VIII, якою передбачено можливість відрядження судді до іншого суду лише за рішенням ВРП на підставі подання ВККС України або, за відсутності її повноважного складу, за повідомленням ДСА України.

13. ВРП зазначає, що у лютому 2023 року було отримано заяву позивачки, яка була відповідно переадресована до ДСА України для встановлення наявності підстав для відрядження. Проте відповідь від ДСА України не надійшла.

14. Окремо ВРП звертає увагу, що 30 квітня 2024 року позивачку було звільнено з посади судді, що унеможливлює її подальше відрядження.

15. 03 лютого 2025 року та 04 лютого 2025 року від позивачки надійшло три заяви про задоволення її позовних вимог, де зазначено, що ані ВРП, ані ВККС України не було вчинено жодних передбачених Законом №1402-VIII дій для відрядження її у безпечні райони країни.

16. 10 березня 2025 року від позивачки надійшла відповідь на відзив ВККС України, пояснення ДСА України та пояснення ВРП, де вона вказує, що ВККС України самоусунулася від свого обов`язку щодо відрядження її у безпечне місце. Наголошує, що частина перша статті 55 Закону № 1402-VIII передбачає можливість відрядження судді у разі припинення роботи суду через стихійне лихо, воєнні дії тощо, за згодою самого судді. Стверджує, що така згода була надана в письмовій формі у 2022 році у формі листа, однак ВККС України протиправно не розглянула її.

17. Позивачка також підкреслює, що не було здійснено належного реагування і з боку інших органів, зокрема ДСА України. Така бездіяльність, за її словами, призвела до позбавлення її права на безпечні умови праці, гарантовані Конституцією України.

18. Крім того, ОСОБА_1 у відповіді на відзив стверджує про неправомірність її звільнення та акцентує увагу на відсутності остаточного рішення суду у справі № 990/197/24, вказуючи, що вона є суддею України до того моменту, поки рішення, дії та бездіяльність ВККСУ, ВРП, ДСА не будуть перевірені судами.

19. 17 березня 2025 року від позивачки надійшло клопотання про долучення доказів у справу: копії супровідного листа Верховного Суду про надіслання до ВРП звернення ОСОБА_1 щодо виплати суддівської винагороди; копії заяви ОСОБА_1 до ВРП, в.о. Голови ДСА України про відрядження від 25 жовтня 2023 року, копії звернення до Голови Верховного Суду, копії листа до ВККС України щодо надання інформації про розгляд питання про переведення позивачки;

20. 15 березня 2025 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив ВККС України, пояснення ДСА України та пояснення ВРП, яка повністю повторює зміст поданого нею 10 березня 2025 року процесуального документа.

ІІІ. КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

21. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 квітня 2024 року для розгляду цієї справи визначено такий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Берназюк Я.О., судді Бучик А.Ю., Рибачук А.І., Стеценко С.Г., Тацій Л.В.

22. Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2024 року вказана позовна заява залишена без руху з підстав її невідповідності вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а позивачу надано строк у 10 днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення вказаних у ній недоліків та роз`яснено наслідки невиконання вимог цієї ухвали.

23. Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ВККС України про визнання протиправної бездіяльності повернуто з доданими до неї матеріалами.

24. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 05 вересня 2024 року ухвалу Верховного Суду від 27 травня 2024 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

25. Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі № 990/152/24 за позовом ОСОБА_1 до ВККС України про визнання протиправною бездіяльності та призначено вказану справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи на 04 листопада 2024 року на 11:30 год в приміщенні суду за адресою: м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корпус 5.

26. 05 листопада 2024 року від позивачки надійшла заява про розгляд справи в загальному позовному провадженні, яка мотивована значним суспільним інтересом до спору, який виник у цій справі. Зазначає, що органи суддівського врядування не вжили заходів щодо забезпечення безпеки, відновлення роботи суду або евакуації, залишивши її фактично без засобів до існування, що є порушенням державних гарантій, наданих судді. ОСОБА_1. також наголошує на дискримінаційному ставленні, зневазі до людської гідності та ігноруванні її прав як людини і як судді, зокрема права на працю. З огляду на викладене, просить розглянути справу в загальному позовному провадженні з урахуванням значного суспільного інтересу.

27. Протокольною ухвалою, постановленою у судовому засіданні, що відбулося 23 грудня 2024 року, Суд розглянув заяву позивачки про розгляд справи в загальному позовному провадженні і, з урахуванням позиції відповідача у справі, дійшов висновку про відмову у задоволенні останньої.

28. 12 травня і 02 червня 2025 року від позивачки надійшла заява про розгляд справи без участі.

29. Протокольною ухвалою, постановленою у судовому засіданні, що відбулося 12 травня 2025 року за участі представника відповідача, Суд ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

30. Перевіривши матеріали справи, взявши до уваги пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Верховний Суд встановив таке.

31. Указом Президента України від 20 листопада 2013 року № 645/2013 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Селидівського міського суду Донецької області.

32. Указом Президента України від 14 лютого 2018 року № 31/2018 ОСОБА_1 переведена в межах п`ятирічного строку на роботу на посаді судді Дніпровського районного суду міста Херсона.

33. 27 лютого 2020 року Вища рада правосуддя перевела суддю Дніпровського районного суду міста Херсона ОСОБА_1. на посаду судді Білозерського районного суду Херсонської області у зв`язку з ліквідацією Дніпровського районного суду міста Херсона

34. 26 березня 2020 року позивачку зараховано до штату Білозерського районного суду Херсонської області.

35. У зв`язку з воєнними діями в Херсонському районі з 24 лютого 2022 року Білозерський районний суд Херсонської області припинив відправляти правосуддя.

36. У зв`язку з припиненням роботи суду та оголошенням воєнного стану позивачка 19 квітня 2022 року звернулася до Голови Верховного Суду із заявою про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова.

37. Наказом ДСА України від 04 листопада 2022 року №403 «Про запровадження моніторингу місця перебування та форм організації роботи» запроваджено щомісячний моніторинг місця перебування та видів організації роботи суддів, працівників апаратів судів, працівників інших органів та установ у системі правосуддя. У зв`язку з цим, Територіальним управлінням ДСА України у Херсонської області було проінформовано ДСА України про те, що, зокрема, суддя Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1. не надає жодних своїх контактних даних, зв`язок з нею відсутній, місце її знаходження не відоме, суддівську винагороду не отримує.

38. Надалі, на адресу ВРП 23 січня 2023 року надійшов лист Верховного Суду із заявою ОСОБА_1 від 19 квітня 2022 року щодо відрядження її до Залізничного районного суду міста Львова.

39. Листом Вищої ради правосуддя від 7 лютого 2023 року № 654/0/9-23 ОСОБА_1 повідомлено, що, враховуючи норми законодавства України її заяву буде направлено до Держаної судової адміністрації України з метою встановлення наявності підстав для відрядження до Залізничного районного суду міста Львова.

40. Листом від 14 лютого 2023 року № 854/0/9-23 ВРП надіслала ДСА України заяву судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1. щодо її відрядження до Залізничного районного суду міста Львова.

41. Відповіді на вказаний лист не надійшло.

42. На виконання приписів пункту 21.13 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (зі змінами), Вища рада правосуддя 13 квітня 2023 року ухвалила рішення № 354/0/15-23 про початок процедури відрядження 1 (одного) судді до Сихівського районного суду міста Львова.

43. Для розгляду Вищою радою правосуддя питання про відрядження до Сихівського районного суду міста Львова протягом зазначеного строку зі згодою на відрядження звернулася, зокрема, суддя Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1. (вхідний № 331/0/6-23 від 24 квітня 2023 року).

44. 29 травня 2023 року Вища рада правосуддя ухвалила рішення, яким відмовила у відрядженні судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 до Сихівського районного суду міста Львова для здійснення правосуддя.

45. Також встановлено, що 26 березня 2024 року позивачка звернулась до ВККС України із заявою, в якій вона просила повідомити чи направляла ВРП на адресу Комісії заяву судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 про відрядження (із додатками) для розгляду та прийняття відповідного рішення, та повідомити, на якому етапі розгляду перебуває зазначена заява судді.

46. ВККС України 04 квітня 2024 року на звернення ОСОБА_1 надано відповідь № 21-2034/24, в якій повідомлено, що для цілей завершення розгляду заяви (згоди) на відрядження судді Білозерського районного суду Херсонської області ОСОБА_1. до іншого суду для здійснення правосуддя на адресу Комісії не надходило.

47. Вважаючи бездіяльність ВККС України щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова від 19 квітня 2022 року, направленої Голові Верховного Суду, протиправною, позивачка звернулася з цим позовом до суду.

48. В процесі розгляду справи Судом також встановлено, що Рішенням Вищої ради правосуддя від 30 квітня 2024 року № 1313/0/15-24 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Білозерського районного суду Херсонської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, у зв`язку з виявленням за результатами кваліфікаційного оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики та доброчесності.

49. Не погодившись з указаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із відповідним позовом до ВРП. Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2024 року у справі № 990/197/24, залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2025 року, її позовну заяву залишено без розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

V. ОЦІНКА СУДУ

50. Суд, вивчивши доводи позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, дійшов таких висновків.

51. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

52. Частинами першою та другою статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

53. За правилами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

54. Відповідно до частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

55. За правилами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

56. Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

57. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

безсторонньо (неупереджено);

добросовісно;

розсудливо;

з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

своєчасно, тобто протягом розумного строку.

58. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, ОСОБА_1 зазначає, що ВККС України допустила протиправну бездіяльність, яка, на її думку, полягає у нерозгляді поданої нею заяви від 19 квітня 2022 року про відрядження до Залізничного районного суду м. Львова в умовах припинення роботи Білозерського районного суду Херсонської області у зв`язку з воєнними діями. Позивачка стверджує, що Комісія як орган, уповноважений на формування подань про відрядження суддів, зобов`язана була розглянути таку заяву, однак не вчинила жодних дій, спрямованих на забезпечення її прав і гарантій незалежності як судді, чим порушила її право на працю, передбачене статтями 43 Конституції України та 55 Закону № 1402-VIII

59. Таким чином, Суд зазначає, що у межах цієї справи підлягає розв`язанню питання щодо наявності або відсутності протиправної бездіяльності ВККС України, яка, за твердженням позивачки, полягає у невчиненні дій щодо розгляду її заяви про відрядження в умовах припинення роботи суду у зв`язку з воєнними діями та запровадженням воєнного стану, а також у неналежному виконанні ВККС України покладених на неї обов`язків із забезпечення реалізації права судді на здійснення правосуддя.

60. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

61. Згідно з пунктом 8 частини першої статті 4 КАС України позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

62. Частиною першою статті 5 КАС України регламентовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому ним Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

63. Отже, право на захист виникає у випадку порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод та інтересів особи, яка звертається за захистом порушеного її права.

64. При цьому, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце у тому випадку, коли в межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний.

65. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 9901/345/20 та Верховним Судом у постановах від 11 серпня 2020 року у справі № 320/5970/17(2-а/320/26/18), від 20 вересня 2023 року у справі № 640/13467/22

66. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2025 року у справі № 9901/309/21 Суд розширив вищевикладену позицію, зазначивши, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень потрібно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає в неухваленні рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно потрібними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були вчинені чи були вчинені з порушенням розумних строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість, підстави та межі бездіяльності, а також її шкідливість для прав та інтересів особи.

67. Таким чином, з урахуванням положень статей 2, 4, 5 КАС України та усталених висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною виключно за умови, якщо відповідний суб`єкт був наділений повноваженнями, мав об`єктивну можливість їх реалізувати та був зобов`язаний вчинити юридично значущі дії в інтересах особи, але фактично не виконав покладених на нього обов`язків.

Відсутність повноважень або об`єктивної можливості вчиняти дії виключає настання юридичної відповідальності за протиправну бездіяльність у розумінні адміністративного судочинства.

68. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає, згідно преамбули, Закон №1402-VIII.

69. Статтею 4 Закону №1402-VIII визначено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону №1402-VIII.

70. Положенням статей 148, 149 Закону № 1402-VIII визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

71. Згідно статті 52 Закону №1402-VIII, суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

72. Судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судоустрою чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.

73. За положеннями частини другої статті 53 Закону № 1402-VIІI, суддю не може бути переведено до іншого суду без його згоди, крім переведення: 1) у разі реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду; 2) у порядку дисциплінарного стягнення.

74. Нормами статті 55 Закону № 1402-VII передбачено, що у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, виявленням надмірного рівня судового навантаження у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами, за рішенням Вищої ради правосуддя, ухваленим на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, суддя може бути, за його згодою, відряджений до іншого суду того самого рівня і спеціалізації для здійснення правосуддя.

У період дії надзвичайного чи воєнного стану і за умови зміни територіальної підсудності судових справ, що розглядаються у відповідному суді, в порядку, передбаченому частиною сьомою статті 147 цього Закону, суддя суду, територіальна підсудність справ якого змінюється, може бути без його згоди відряджений для здійснення правосуддя до суду, якому визначається територіальна підсудність справ, що перебували у провадженні суду, в якому працює суддя, а в разі відсутності вакансій у цьому суді - до іншого суду того самого рівня і спеціалізації.

Відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації здійснюється на строк, що визначається Вищою радою правосуддя, але не більше ніж на один рік, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.

Якщо обставини, що були підставою відрядження судді, продовжують існувати, за зверненням голови суду, до якого суддя відряджений, та за згодою такого судді Вища рада правосуддя продовжує строк відрядження, але не більше ніж на один рік. Загальний строк відрядження не може перевищувати два роки.

Вища рада правосуддя на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України може ухвалити рішення про дострокове закінчення відрядження судді, якщо обставини, що були підставою відрядження судді, припинилися, про що повідомляється суддя.

Суддя, строк відрядження якого закінчився або стосовно якого Вищою радою правосуддя ухвалено рішення про дострокове закінчення відрядження судді, повертається на роботу до суду, з якого був відряджений. У такому разі визначення нового судді (колегії суддів) для розгляду справ, які знаходилися на розгляді у судді та не розглянуті ним по суті, здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою в порядку, визначеному процесуальним законом.

У разі припинення роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами суддя, якого було відряджено з такого суду, має бути переведений на постійне місце роботи до закінчення строку відрядження.

Суддя, який відряджений до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, здійснює правосуддя та отримує суддівську винагороду в суді, до якого його відряджено.

Порядок відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.

75. 07 листопада 2019 року набрав чинності Закон України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі - Закон №193-ІХ), яким внесені зміни до Закону № 1402-VII, у зв`язку з чим, з 07 листопада 2019 року припинились повноваження членів Комісії.

76. Враховуючи неповноважність ВККС України як постійного державного колегіального органу суддівського врядування в системі правосуддя України, з метою подолання кадрового дефіциту в окремих судах, поліпшення доступу до правосуддя громадян України, забезпечення їхнього права на своєчасне та справедливе судове рішення за відсутності реальної можливості формування суддівського корпусу спеціально визначеним суб`єктом, законодавцем були внесені зміни в Закон № 1402-VІІІ.

77. Підпунктом 1 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо відрядження суддів та врегулювання інших питань забезпечення функціонування системи правосуддя в період відсутності повноважного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України» від 04 червня 2020 року №679-ІХ (далі - Закон №679-ІХ) установлено, що Вища рада правосуддя у період відсутності повноважного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ухвалює без рекомендації чи подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України рішення про відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації та про дострокове закінчення відрядження судді.

78. Згідно положень розділу ІІ Порядку № 54/0/15-17, підставою для розгляду питання про відрядження є надходження відповідного повідомлення від ДСА України.

79. Тобто реалізація ВРП повноважень, передбачених Законом № 679-IX, в тому числі спеціальна процедура щодо відрядження суддів до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, в порядку, визначеному Законом № 1402-VІІІ, була пов`язана безпосередньо з обставинами неповноважності ВККС України та мала тимчасовий характер, на період відсутності уповноваженого органу ВККС України (повноважний склад Вищої кваліфікаційної комісії суддів України сформовано 01 червня 2023 року).

80. Водночас, загальновідомим є факт, що рішенням ВРП від 22 лютого 2022 року припинені за власним бажанням повноваження 10-ти її членів. Таким чином, ВРП втратила кворум і припинила свою роботу.

81. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, який неодноразово продовжувався та діє і на даний час.

82. У зв`язку з цим, встановлене частиною сьомою статті 147 Закону №?1402-VIII правове регулювання інституту відрядження суддів набуло актуальності. Цим положенням встановлено, що у разі припинення роботи суду через воєнні (бойові) дії або інші надзвичайні обставини, Голова Верховного Суду має право змінити територіальну підсудність справ або ініціювати відрядження суддів, у тому числі без їхньої згоди.

83. Законом України «Про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо забезпечення сталого функціонування судової влади в період відсутності повноважного складу Вищої ради правосуддя» від 15 березня 2022 року № 2128-IX (далі - Закон № 2128-IX), який набрав чинності 22 березня 2022 року, Розділ XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VІІІ, був доповнений пунктами 55 і 56.

84. Згідно підпункту 2 пункту 56 Розділ XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VІІІ, тимчасово встановлено, що в період дії надзвичайного чи воєнного стану та протягом 30 днів після дня його скасування (припинення) і за умови відсутності повноважного складу Вищої ради правосуддя, визначеного статтею 131 Конституції України, Голова Верховного Суду або особа, яка виконує повноваження Голови Верховного Суду, приймає рішення про відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації та про дострокове закінчення відрядження судді. У період відсутності повноважного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України такі рішення приймаються без подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Положення абзацу другого частини другої статті 55 цього Закону щодо граничного строку відрядження судді не застосовуються.

85. З аналізу положень статей 55 та 147 Закону №?1402-VIII, у їх системному взаємозв`язку з положеннями законів №?193-ІХ, №?679-IX та №?2128-ІХ, убачається, що механізм реалізації інституту відрядження суддів в умовах припинення роботи суду внаслідок воєнних дій трансформується з базової процедури, що передбачає участь як ВККС України, так і ВРП, у спеціальний спрощений порядок, спрямований на забезпечення безперервності здійснення правосуддя.

У звичайному порядку, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 55 Закону №?1402-VIII, рішення про відрядження судді ухвалюється ВРП на підставі подання ВККС України та за згодою самого судді. Водночас, в умовах надзвичайного або воєнного стану, а також у випадку, коли робота суду припинена внаслідок бойових дій, реалізація цього механізму відбувається за винятковою процедурою, що передбачає розширення повноважень Голови Верховного Суду.

Так, у зв`язку з припиненням повноважень членів ВККС України з 07 листопада 2019 року Законом №?193-ІХ внесено зміни до Закону №?1402-VIII, які тимчасово усунули обов`язок отримання подання ВККС України для відрядження суддів. З тієї самої підстави, подібний підхід закріплено у підпункті 1 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №?679-IX, яким на період відсутності повноважного складу ВККС України надано ВРП повноваження самостійно приймати рішення про відрядження суддів.

Однак, після того як рішенням ВРП від 22 лютого 2022 року було припинено повноваження більшості її членів, а також враховуючи введення в Україні воєнного стану законодавець, з метою забезпечення неперервності правосуддя, передав відповідні повноваження в частині реалізації інституту відряджень суддів Голові Верховного Суду. Це, окрім положень частини сьомої статті 147 Закону №?1402-VIII, додатково передбачено підпунктом 2 пункту 56 розділу XII Закону №?1402-VIII, у редакції Закону №?2128-IX: Голова Верховного Суду має право ухвалювати рішення про відрядження суддів, зокрема без їхньої згоди, без подання ВККС України та без урахування обмеження щодо граничного строку відрядження.

86. Зі встановлених Судом обставин справи вбачається, що у зв`язку з припиненням роботи Білозерського районного суду Херсонської області через воєнні дії та оголошення воєнного стану позивачка 19 квітня 2022 року звернулася із заявою про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова до Голови Верховного Суду.

87. Надалі, 23 січня 2023 року Верховний Суд надіслав лист із цією заявою на адресу ВРП.

88. Однак, листом ВРП від 14 лютого 2023 року № 854/0/9-234 вказану заяву перенаправлено до ДСА України.

89. Відповіді на вказаний лист від ДСА України не надходило.

90. Враховуючи вищенаведене нормативне закріплення процедури відрядження судді, Суд зауважує, що, дії та бездіяльність конкретного суб`єкта владних повноважень у частині реалізації останнім наданих йому повноважень щодо розгляду заяви про відрядження судді мають оцінюватися через призму спеціального правового режиму, який зумовлений введенням воєнного стану, припиненням роботи суду внаслідок бойових дій, а також відсутністю повноважного складу ВККС України та ВРП.

У разі припинення роботи суду внаслідок воєнних дій, як це сталося у цій справі, реалізація права позивачки на відрядження до Залізничного районного суду міста Львова повинна була здійснюватися у межах спеціального порядку, який передбачав:

відсутність у ВККС України обов`язку внесення відповідного подання (з огляду на відсутність повноважного складу);

неможливість реалізації ВРП наданих їй повноважень в частині реалізації інституту відряджень суддів (у зв`язку з її фактичною недієздатністю);

обов`язок Голови Верховного Суду розглянути заяву судді та ухвалити рішення про відрядження у порядку, визначеному статтю 55, частиною сьомою статті 147 та пунктом 56 розділу XII Закону №?1402-VIII;

можливість подальшого реагування ВРП на відповідну заяву лише після відновлення її повноважного складу та зі спливом 30 днів після скасування (припинення) дії надзвичайного чи воєнного стану.

91. Тобто у період подання позивачкою заяви про відрядження законодавець передбачив виняткову процедуру реалізації інституту відрядження суддів, відповідно до якої повноваження щодо ухвалення рішення про відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, за відсутності повноважного складу ВККС та ВРП, тимчасово покладалися на Голову Верховного Суду.

92. Суд наголошує, що ВККС України була усунена від участі в процедурі відрядження суддів на підставі прямих та імперативних положень законодавства, викладених у спеціальних положеннях Закону №?679-IX та Закону №?2128-IX. В умовах відсутності її повноважного складу Комісія не могла реалізовувати передбачені статтею 55 Закону №?1402-VIII повноваження щодо ініціювання подання про відрядження, а відтак, Суд доходить висновку, що ВККС України не могла бути суб`єктом протиправної бездіяльності у межах спірних правовідносин у розумінні статей 2, 5 КАС України, оскільки фактично не мала повноважень для реалізації ініційованого позивачкою права на відрядження.

93. Крім того, Суд також бере до уваги, що лист ОСОБА_1 про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова був адресований Голові Верховного Суду та не надходив до ВККС України. З огляду на це, вказаний орган не перебував у процесуальному статусі адресата звернення та не був зобов`язаний вчиняти жодних дій у відповідь на нього, що додатково підтверджує відсутність підстав для визнання ВККС України суб`єктом протиправної бездіяльності у розумінні предмета цього адміністративного спору.

94. На підставі вищенаведеного, Суд зазначає, що в ході розгляду цієї справи доводи ОСОБА_1 щодо протиправної бездіяльності ВККС України у зв`язку з нерозглядом її заяви від 19 квітня 2022 року про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова, поданої Голові Верховного Суду, не знайшли свого підтвердження, оскільки встановлено відсутність у відповідача повноважень на вчинення дій, передбачених статтею 55 Закону №? 1402-VIII, зокрема щодо відрядження суддів.

95. З огляду на це, підстави для задоволення позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність ВККС України щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова від 19 квітня 2022 року відсутні.

При цьому, зважаючи на те, що вимога позивачки про зобов`язання ВККС України розглянути заяву про відрядження до Залізничного районного суду міста Львова від 19 квітня 2022 року є похідною від вимоги про визнання її бездіяльності протиправною, її задоволення залежить від задоволення чи відмови у задоволенні основної вимоги; оскільки основна позовна вимога задоволенню не підлягає, відповідно, не підлягає задоволенню і похідна позовна вимога.

96. Водночас колегія суддів вважає за необхідне вказати, що не виключає, що в ході реалізації процедури відрядження ОСОБА_1 могли мати місце протиправні дії або бездіяльність з боку інших суб`єктів владних повноважень, які потенційно могли вплинути на реалізацію позивачкою права на здійснення правосуддя шляхом відрядження. Водночас такі дії чи бездіяльність не є предметом цього судового розгляду, оскільки відповідачем у справі визначено ВККС України, а позовні вимоги спрямовані виключно на оскарження її бездіяльності.

Оскільки, згідно з частиною другою статті 9 КАС України, адміністративні справи розглядаються судом виключно в межах позовної заяви та сформульованих у ній вимог, Суд не вправі самостійно змінювати предмет чи суб`єктний склад спору, а отже - не може надавати правову оцінку діям інших органів, не визначених відповідачами у справі.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ

97. Відповідно до частини першої, пункту другого частини другої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

98. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

99. Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу наведених положень законодавства та доказів, наявних в матеріалах справи, Суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Висновки стосовно розподілу судових витрат

100. Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246, 266 КАС України, Суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправною бездіяльності.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Головуючий суддя Я.О. Берназюк

Судді: А.Ю. Бучик

А.І. Рибачук

С.Г. Стеценко

Л.В. Тацій

Помічник судді Марина ЖУКІВСЬКА

16.06.25