Справа № 320/24321/23
Суддя: Діска А.Б.
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 року № 320/24321/23

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії: головуючого - судді Діски А. Б., суддів: Жукової Є.О., Кочанової П. В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, про визнання незаконними та скасування змін до постанови та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) з позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту відповідач 1), Міністерства оборони України (далі по тексту відповідач 2), в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати зміни внесені до пункту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 647, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 № 27;

- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити на користь державного експерта експертної групи ТЗІ та ТЗО Директорату політики цифрової трансформації та інформаційної безпеки у сфері оборони Міністерства оборони України ОСОБА_1 надбавки за інтенсивність праці та/або за виконання особливо важливої роботи за 2021 рік.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідно до умов контракту від 14.01.2021, укладеного між ним та Міністерством оборони України про проходження державної служби на період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, передбачено, що оплата праці здійснюється згідно з вимогами Закону України «Про державну службу». Згідно з вказаним законом, заробітна плата державного службовця складається з посадового окладу, надбавок, доплат, премій та інших виплат, визначених чинним законодавством. Зокрема, відповідно до Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15, передбачено можливість встановлення надбавки за інтенсивність праці та/або за виконання особливо важливої роботи. Проте, як вказує позивач, у 2021 році така надбавка всупереч встановленим гарантіям, позивачу не була встановлена і не нараховувалась. Відповідач, обґрунтовуючи зазначене, посилається на те, що фінансування відповідних виплат у 2021 році здійснювалося в межах бюджетних призначень, передбачених Порядком використання коштів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 №647. При цьому постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 №27 до вказаного Порядку були внесені зміни, якими заборонялося заповнення посад фахівців з питань реформ понад межі бюджетних призначень, окрім окремо визначених міністерств.

Позивач вважає зазначені дії протиправними, оскільки вони порушують вимоги статті 58 Конституції України, яка встановлює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Так, на момент укладення контракту з позивачем діяло чинне законодавство, яке гарантувало право на отримання надбавок за інтенсивність праці та/або за виконання особливо важливої роботи відповідно до Закону України «Про державну службу» та Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15. Зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 №27 до постанови від 18.08.2017 №647, якими обмежено можливість встановлення зазначених надбавок, були ухвалені після укладення контракту і не можуть поширюватися на вже встановлені правовідносини.

Таким чином, відмова у встановленні позивачу відповідної надбавки є такою, що суперечить законодавству, чинному на момент укладення контракту, порушує умови останнього, а також призводить до порушення трудових прав позивача як державного службовця. Відповідно, позивач наполягає на необхідності визнати протиправними та скасувати зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 № 27 до пункту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 647.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.08.2023 (суддя Балаклицький А.І.) залишено без руху як таку, що подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначено недоліки позовної заяви, спосіб і строк для їх усунення.

У межах встановленого судом строку недоліки позовної заяви усунуто.

У зв`язку зі звільненням судді, у провадженні якого перебувала адміністративна справа №320/24321/23, остання передана на повторний автоматизований розподіл між суддями, за результатами якого для розгляду справи визначено суддю Діску А.Б.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №320/24321/23. Вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 16.01.2025.

27.12.2024 до Київського окружного адміністративного суду надійшов відзив Міністерства оборони України, в якому відповідач 2 висловлює заперечення проти позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, відповідач зазначає, що відповідно до укладеного контракту між позивачем та Міністерством оборони України, а саме пункту 12, встановлено, що особам можуть призначатися надбавки за інтенсивність праці та/або за виконання особливо важливої роботи. При цьому, Положенням про застосування стимулюючих виплат державним службовцям від 18.01.2017 № 15 передбачено, що надбавка за виконання особливо важливої роботи виплачується в межах фондів заробітної плати, затверджених у кошторисах, державним службовцям, посади яких належать до категорії фахівців з питань реформ відповідно до Додатку 1. Кошти на виплату зазначеної надбавки виділяються відповідно до Порядку використання коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 647. Згідно з пунктом 9 цього Порядку, проект розподілу коштів на оплату праці готується, зокрема, і у 2021 році на підставі інформації, наданої державними органами, залученими до реалізації комплексної реформи державного управління, виходячи з чисельності фахівців з питань реформ у відповідних директоратах. Так, відповідно до Розподілу бюджетних призначень на підтримку реалізації комплексної реформи державного управління на 2021 рік (додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.01.2021 № 49-р), Міністерству оборони України виділено кошти у сумі 10 821,2 грн на виплату надбавки за виконання особливо важливої роботи фахівцям з питань реформ, які були призначені на відповідні посади станом на 01.01.2021. Кошти для виплати надбавки фахівцям з питань реформ, призначеним на посади після 01.01.2021, Міністерству оборони України не виділялися, що, відповідно до вимог Бюджетного кодексу України, виключає можливість взяття бюджетних зобов`язань. Оскільки позивач призначений на посаду державного експерта експертної групи ТЗІ та ТЗО Директорату політики цифрової трансформації та інформаційної безпеки у сфері оборони Міністерства оборони України наказом державного секретаря Міністерства оборони України від 14.01.2021 № 8, підстави для призначення йому надбавки відсутні.

Відповідач 2 також зазначає, що внесення змін Кабінетом Міністрів України до постанови від 18.08.2017 № 647 належить до дискреційних повноважень Уряду, які здійснюються ним самостійно в межах передбаченої законодавством компетенції. У зв`язку з цим відповідач не вбачає ознак протиправності в прийнятті постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 № 27, вважаючи її такою, що була ухвалена у відповідності до вимог чинного законодавства.

09.01.2025 до Київського окружного адміністративного суду надійшов відзив Кабінету Міністрів України, у якому відповідач 1 висловив заперечення проти задоволення позовних вимог. Позиція відповідача ґрунтується на тому, що Уряд, ухвалюючи оскаржувану постанову щодо змін до пункту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 647, діяв у межах своїх повноважень. Зокрема, він реалізував право Кабінету Міністрів встановлювати та затверджувати порядок преміювання державних службовців, що передбачене частиною шостою статті 50 Закону України «Про державну службу». Таким чином, дії відповідача 1 були здійснені відповідно до чинного законодавства.

Крім того, відповідач 1 зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України № 647 від 18.08.2017 затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для реалізації комплексної реформи державного управління. Згідно з цим Порядком визначено механізм розподілу бюджетних видатків за програмою 0421060 «Підтримка реалізації комплексної реформи державного управління», які спрямовуються Господарсько-фінансовому департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України. При цьому, відповідно до пункту 1 статті 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів здійснюють зобов`язання та платежі лише в межах затверджених кошторисів. Головним розпорядником за вказаною програмою є Господарсько-фінансовий департамент Секретаріату Кабінету Міністрів. Тому Уряд має дискреційні повноваження у визначенні одержувачів бюджетних коштів.

Додатково відповідач 1 зазначає, що постанова, яка оскаржується, регулювала розподіл видатків, передбачених Державним бюджетом України на 2021 рік. Відтак, на думку відповідача 1, дія цього нормативного акту завершилася з настанням терміну, визначеного в самій постанові завершенням бюджетного року. Таким чином, станом на момент розгляду справи в суді вона вже втратила чинність. З огляду на це, відповідач 1 вважає, що неможливо визнати зміни, внесені постановою № 27, недійсними, оскільки вони вже втратили юридичну силу. Тому обраний позивачем спосіб захисту не зможе призвести до відновлення його прав чи інтересів.

Відповідно до довідки, складеної секретарем судового засідання Грищук І.В., судове засідання, призначене на 16.01.2025 не відбулося у зв`язку з перебуванням члена колегії на лікарняному. Судове засідання відкладено на 10.03.2025.

10.03.2025 у судовому засіданні представники відповідачів заперечили проти заявлених позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву. Позивач у судове засідання не з`явився. Колегія суддів ухвалила закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 21.04.2025.

21.04.2025 у судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити позов, представники відповідачів заперечили проти заявлених позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву.

Під час судового засідання суд з`ясував позицію сторін щодо можливості продовження розгляду справи в порядку письмового провадження. Зважаючи на думку сторін, колегія суддів ухвалила перейти до розгляду справи за правилами письмового провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

З витягу з наказу Міністерства оборони України від 14.01.2021 №8 вбачається, що ОСОБА_1 призначено на посаду державного експерта експертної групи ТЗІ та ТЗО Директорату політики цифрової трансформації та інформаційної безпеки у сфері оборони Міністерства оборони України з 14.01.2021 з укладенням контракту на період дії карантину та до дня визначення переможця за результатами конкурсного відбору відповідно до законодавства та випробуванням строком на один місяць. Установлено посадовий оклад у розмірі 10 600, 00 грн.

Позивач вказує, що відповідно до умов оплати праці укладеного між ним та Міністерством оборони України контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2 від 14.01.2021 визначено, що заробітна плата складається з компонентів, визначених у Законі України «Про державну службу». Розмір надбавок, доплат, премій та компенсацій визначаються відповідно до законодавства з питань державної служби. Особі можуть встановлюватися надбавки за інтенсивність праці та/або за виконання особливо важливої роботи. Встановлення зазначених надбавок здійснюється відповідно до Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 «Питання оплати праці працівників державних органів».

04.05.2023 представник позивача звернувся до Державного секретаря Міністерства оброни України з адвокатським запитом №04/05-1, відповідно до якого просив надати, зокрема, інформацію щодо нарахування та виплати йому як фахівцю з питань реформ надбавки за виконання особливо важливої роботи згідно з Положенням про застосування стимулюючих виплат державним службовцям від 18.01.2017 № 15.

Листом від 09.06.2023 №423/3422 Департамент соціального забезпечення Міністерства оборони України повідомив позивача, що для виплати надбавки за виконання особливо важливої роботи, передбаченої Додатком 1 Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 року №15 «Питання оплати праці працівників державних органів», у 2021 році бюджетні кошти виділялися відповідно до Порядку використання коштів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 №647. Відповідно до Розподілу бюджетних призначень на підтримку реалізації комплексної реформи державного управління на 2021 рік (додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.01.2021 № 49-р), Міністерству оборони України виділено кошти у сумі 10 821,2 грн на виплату надбавки за виконання особливо важливої роботи фахівцям з питань реформ, які були призначені на відповідні посади станом на 01.01.2021. Кошти для виплати надбавки фахівцям з питань реформ, призначеним на посади після 01.01.2021, Міністерству оборони України не виділялися. Відтак, підстави для виплати позивачу надбавки за виконання особливо важливої роботи згідно з Додатком 1 вказаного Положення відсутні.

Позивач вважає, що згідно з Положенням про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженим наказом від 18.01.2017 №15, у 2021 році йому мала бути встановлена та нарахована надбавка за виконання особливо важливої роботи. Втім, попри наявність відповідних гарантій, ця надбавка йому як фахівцю з питань реформ не була призначена та не виплачувалась. Причиною цього позивач вказує внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 №647 постановою КМУ від 20.01.2021 №27.

Вважаючи зміни, внесені до пункту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 647 постановою КМУ від 20.01.2021 № 27, протиправними, а також вважаючи, що Міністерство оборони України повинно нарахувати та виплатити йому надбавку за інтенсивність праці та/або за виконання особливо важливої роботи за 2021 рік, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Статтею 7 Закону № 889-VIII, серед іншого, визначено, що державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Відповідно до частина статті 50 Закону № 889-VIII заробітна плата державного службовця складається з:

1) посадового окладу;

2) надбавки за вислугу років;

3) надбавки за ранг державного службовця;

6) премії (у разі встановлення).

Механізм застосування стимулюючих виплат державним службовцям з метою посилення мотивації працівників державних органів до високопрофесійної, результативної та високоякісної роботи визначено Положенням про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України №15 від 18.01.2017 (далі Положення №15).

За приписами пункту 2 Положення №15 (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) керівники державної служби в державному органі мають право встановлювати державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткові стимулюючі виплати.

Відповідно до пункту 3 Положення №15 до додаткових стимулюючих виплат державним службовцям належать надбавки:

1) за інтенсивність праці;

2) за виконання особливо важливої роботи.

Згідно пункту 4 Положення №15 надбавка за інтенсивність праці та надбавка за виконання особливо важливої роботи (далі - надбавки) встановлюються державним службовцям у відсотках до посадового окладу.

Надбавки встановлюються згідно з наказом (розпорядженням) керівника державної служби в державному органі.

Відповідно до пункту 6 Положення №15 надбавка за виконання особливо важливої роботи встановлюється державним службовцям з урахуванням таких критеріїв:

1) виконання завдань та функцій щодо реалізації пріоритетних напрямів державної політики, участь у розробленні проектів нормативно-правових актів, проведення експертизи таких актів;

2) виконання роботи, що вимагає від працівника особливої організаційно-виконавчої компетентності та відповідальності, результатом якої є підвищення ефективності управління.

За приписами пункту 7 Положення №15 надбавка за виконання особливо важливої роботи встановлюється державним службовцям, посади яких належать до першої групи посад фахівців з питань реформ, визначених Концепцією запровадження посад фахівців з питань реформ, схваленою розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.11.2016 № 905 (Офіційний вісник України, 2016 р., № 99, ст. 3233), а також державним службовцям, призначеним на посади фахівців з питань реформ за результатами конкурсу в Секретаріаті Кабінету Міністрів України, Офісі Президента України, міністерствах та інших центральних органах виконавчої влади, визначених Кабінетом Міністрів України, згідно з додатком 1.

Надбавка за виконання особливо важливої роботи також встановлюється державним службовцям, які забезпечують впровадження пріоритетних реформ держави у відповідних галузях.

Надбавка за виконання особливо важливої роботи, передбачена абзацом першим цього пункту, виплачується в межах коштів, виділених в установленому порядку на оплату праці фахівців з питань реформ.

Надбавка за виконання особливо важливої роботи встановлюється державним службовцям, зазначеним в абзаці першому цього пункту, та нараховується з урахуванням фактично відпрацьованого часу протягом місяця.

Таким чином, відповідно до законодавства, заробітна плата державного службовця складається зі складових двох видів:

1) складові, які мають обов`язковий характер, виплачуються без будь-яких умов (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років, надбавка за роботу з секретними документами та ін.)

2) складові, які мають не обов`язковий характер, їх виплата або розмір залежить від наявності коштів, а також від додаткових рішень керівника.

Надбавка за виконання особливо важливої роботи відноситься до другого виду складової заробітної плати, яке залежить по-перше, від наявності відповідних бюджетних асигнувань, по-друге, від оцінки керівництва державного службовця, особистого внеску службовця в загальні результати служби.

Відтак, питання встановлення надбавки за виконання особливо важливої роботи є правом відповідача 2. Зазначеним правом відповідач 2 користується в залежності від власної оцінки роботи конкретного державного службовця у межах економії фонду оплати праці.

Суд звертає увагу, що позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, також зазначає, що надбавка за виконання особливо важливої роботи може бути встановлена відповідно до приписів Положення №15.

Крім того, відповідно до умов оплати праці укладеного між ним та Міністерством оборони України контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2 від 14.01.2021 визначено, що заробітна плата складається з компонентів, визначених у Законі України «Про державну службу». Розмір надбавок, доплат, премій та компенсацій визначаються відповідно до законодавства з питань державної служби. Особі можуть встановлюватися надбавки за інтенсивність праці та/або за виконання особливо важливої роботи. Встановлення зазначених надбавок здійснюється відповідно до Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року №15 «Питання оплати праці працівників державних органів».

Відтак, оцінка результатів роботи службовця є виключно дискреційним повноваженням керівника державного органу чи підрозділу, яка проводиться в межах його власного розсуду про ефективність роботи підлеглого, та залежить від наявних відповідних бюджетних асигнувань.

Оскільки виплата надбавки є правом роботодавця, а не його обов`язком, відсутні підстави для висновків суду про недотримання відповідачем - Міністерством оборони України своїх обов`язків щодо встановлення та виплати надбавки за виконання особливо важливої роботи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 340/346/20 (провадження № К/9901/22946/20).

Таким чином, позовні вимоги в частині зобов`язання Міністерство оборони України нарахувати та виплатити на користь державного експерта експертної групи ТЗІ та ТЗО Директорату політики цифрової трансформації та інформаційної безпеки у сфері оборони Міністерства оборони України ОСОБА_1 надбавки за інтенсивність праці та/або за виконання особливо важливої роботи за 2021 рік є такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування змін, внесених до пункту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 647, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 № 27, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

За приписами статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України, зокрема, забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади тощо.

Відповідно до статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначає Закон України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII (далі Закон № 794-VII).

Відповідно до положень першої та другої частини статті 20 Закону № 794-VII (тут і далі у редакції , чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до основних повноважень Кабінету Міністрів України належить, зокрема, забезпечення здійснення державної політики у сферах трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці, розроблення та виконання відповідних державних програм, вирішення питання професійної орієнтації, підготовки та перепідготовки кадрів, регулювання міграційних процесів, забезпечення виконання положень Генеральної угоди у межах взятих на себе зобов`язань тощо.

Згідно з приписами частини першої - третьої статті 49 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №474 «Деякі питання реформування державного управління України» схвалено Стратегію реформування державного управління України на період до 2021 року. Метою цієї Стратегії є вдосконалення системи державного управління і відповідно підвищення рівня конкурентоспроможності країни. Результатом реалізації цієї Стратегії повинна стати більш ефективна та підзвітна громадянам система державного управління, яка працює в інтересах суспільства, забезпечує сталий розвиток країни та надає якісні послуги.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.11.2016 №905 «Про схвалення Концепції запровадження посад фахівців з питань реформ» схвалено Концепцію запровадження посад фахівців з питань реформ задля створення та функціонування ефективної системи державного управління, результативність якої значною мірою залежить від діяльності професійних і мотивованих кадрів, які можуть оперативно приймати рішення, гнучко адаптуватися до зміни ситуації, а також креативність і здатність до інноваційного мислення.

Водночас, механізм розподілу видатків, передбачених Господарсько-фінансовому департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України у державному бюджеті за програмою 0421060 «Підтримка реалізації комплексної реформи державного управління», та використання бюджетних коштів для підтримки реалізації комплексної реформи державного управління визначає Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для підтримки реалізації комплексної реформи державного управління, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 647 від 18.08.2017 (далі Порядок №647).

За приписами пункту 2 Порядку №647 (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) бюджетні кошти розподіляються за рішенням Кабінету Міністрів України державним органам шляхом передачі бюджетних призначень у порядку, передбаченому статтею 23 Бюджетного кодексу України, відповідно до завдань, визначених Стратегією реформування державного управління України на період до 2021 року, схваленою розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 № 474 (Офіційний вісник програми, відкриті в установленому порядку.

Проект розподілу бюджетних коштів готується Секретаріатом Кабінету Міністрів України або органом виконавчої влади, визначеним відповідно до вимог пункту 4 § 33 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 54, ст. 2180; 2011 р., № 88, ст. 3199), з урахуванням кількості посад фахівців з питань реформ у директоратах Секретаріату Кабінету Міністрів України, директоратах Офісу Президента України, директоратах міністерств, генеральних департаментах інших центральних органів виконавчої влади, що утворюються для виконання завдань, пов`язаних із забезпеченням формування державної політики у відповідних сферах, із стратегічним плануванням діяльності та координацією роботи із забезпечення формування державної політики, та в Урядовому офісі координації європейської та євроатлантичної інтеграції у порядку, зазначеному у пункті 9 цього Порядку; посад Державного секретаря Кабінету Міністрів України, його першого заступника та заступників, Керівника Апарату Офісу Президента України, державних секретарів всіх міністерств, Голови НАДС, його першого заступника та заступника, яким передбачено встановлення надбавки за виконання особливо важливої роботи; пропозицій Координаційної ради з питань реформування державного управління, утвореної відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 № 335 (Офіційний вісник України, 2016 р., № 42, ст. 1577), щодо здійснення інших заходів, пов`язаних з реалізацією Стратегії реформування державного управління України на період до 2021 року, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 № 474, на підставі обґрунтованої потреби органів виконавчої влади, Секретаріату Кабінету Міністрів України та Офісу Президента України (пункт 4 Порядку №647).

Згідно з пунктом 9 цього Порядку проект розподілу коштів на оплату праці готується, зокрема і у 2021 році, Мінфіном частинами протягом року за пропозиціями Секретаріату Кабінету Міністрів України та на підставі інформації, отриманої від державних органів, залучених до реалізації комплексної реформи державного управління, виходячи з чисельності фахівців з питань реформ у директоратах Секретаріату Кабінету Міністрів України, директоратах Офісу Президента України, директоратах міністерств, генеральних департаментах інших центральних органів виконавчої влади та Урядовому офісі координації європейської та євроатлантичної інтеграції (генеральних директорів, заступників генеральних директорів, директорів генеральних департаментів, керівників експертних груп, державних експертів), які призначені, та кількості посад фахівців з питань реформ, конкурси на заміщення яких заплановано.

20.01.2021 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 647» № 27 (далі Постанова №27), відповідно до якої «у пункті 2 постанови:

1) абзаци другий та третій виключити;

2) абзац четвертий викласти в такій редакції:

«у 2021 році заборонено заповнення посад фахівців з питань реформ у директоратах Секретаріату Кабінету Міністрів України, директоратах міністерств, генеральних департаментах інших центральних органів виконавчої влади та Урядовому офісі координації європейської та євроатлантичної інтеграції понад межі бюджетних призначень, передбачених Господарсько-фінансовому департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України у 2021 році на підтримку реалізації комплексної реформи державного управління, та чисельності, визначеної абзацом першим пункту 9 Порядку, затвердженого пунктом 1 цієї постанови, крім Міністерства аграрної політики та продовольства, Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості, Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів і Міністерства молоді та спорту.».

За твердженнями Міністерства оборони України, відповідно до Розподілу бюджетних призначень на підтримку реалізації комплексної реформи державного управління на 2021 рік (додаток до розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.01.2021 № 49-р), Міністерству оборони України виділено кошти у сумі 10 821,2 грн на виплату надбавки за виконання особливо важливої роботи фахівцям з питань реформ, які були призначені на відповідні посади станом на 01.01.2021. Кошти для виплати надбавки фахівцям з питань реформ, призначеним на посади після 01.01.2021, Міністерству оборони України не виділялися, що, відповідно до вимог Бюджетного кодексу України, виключає можливість взяття бюджетних зобов`язань. Оскільки позивач призначений на посаду державного експерта експертної групи ТЗІ та ТЗО Директорату політики цифрової трансформації та інформаційної безпеки у сфері оборони Міністерства оборони України наказом державного секретаря Міністерства оборони України від 14.01.2021 № 8, підстави для призначення йому надбавки були відсутні.

За твердженнями Кабінету Міністрів України, Постановою Кабінету Міністрів України № 647 від 18.08.2017 затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для реалізації комплексної реформи державного управління. Згідно з цим Порядком визначено механізм розподілу бюджетних видатків за програмою 0421060 «Підтримка реалізації комплексної реформи державного управління», які спрямовуються Господарсько-фінансовому департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України. При цьому, відповідно до пункту 1 статті 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів здійснюють зобов`язання та платежі лише в межах затверджених кошторисів. Головним розпорядником за вказаною програмою є Господарсько-фінансовий департамент Секретаріату Кабінету Міністрів і, відповідно лише Уряд має дискреційні повноваження у визначенні одержувачів бюджетних коштів. Відповідні дискреційні повноваження з метою оптимізації бюджетних коштів з огляду на обсяг видатків, передбачених у Державному бюджеті України на 2021 рік на підтримку реалізації комплексної реформи державного управління, які не дають можливості фінансового забезпечення у повному обсязі посад фахівців з питань реформ у державних органах, ним реалізовані й при внесенні змін до пункту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 647 постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 № 27.

За доводами позивача, постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 №27, якою до Порядку №647 внесено зміни, відповідно до яких заборонялося заповнення посад фахівців з питань реформ понад межі бюджетних призначень, окрім окремо визначених міністерств, є протиправними, оскільки вони порушують вимоги статті 58 Конституції України, яка встановлює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

З огляду на вищезазначене, суд зазначає нступне.

З пояснювальної записки до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 647» (арк. 100-102 том I) вбачається, що зміни, внесені до пукту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України №647, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №27, розроблені у зв`язку із прийняття Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та необхідністю закладення основи для підготовки проекту рішення щодо розподілу бюджетних коштів, передбачених для підтримки реалізації комплексної реформи державного управління у 2021 році. Норми зазначеної постанови потребують корегування з огляду на: обсяг видатків, передбачених у Державному бюджеті України на 2021 рік на підтримку реалізації комплексної реформи державного управління, які не дають можливості фінансового забезпечення у повному обсязі посад фахівців з питань реформ у державних органах; останні зміни в системі центральних органів виконавчої влади, в результаті чого існує необхідність визначення граничної чисельності посад фахівців з питань реформ у міністерствах, що були утворені або реорганізовані.

З урахуванням вищенаведених приписів законодавства, що визначають межі та зміст повноважень Кабінету Міністрів України, слід зазначити, що здійснення заходів, спрямованих на оптимізацію, ефективне та раціональне використання державних коштів, прямо віднесено до виключної компетенції Уряду. Вказане підтверджується, зокрема, й положеннями статті 50 Закону України «Про державну службу», відповідно до яких лише Кабінет Міністрів України уповноважений затверджувати порядок формування фонду оплати праці державних службовців, а також порядок їх преміювання.

Таким чином, нормативне регулювання у сфері оплати праці державних службовців, включаючи преміювання, є сферою повноважень Кабінету Міністрів України, як вищого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної служби. Відповідно, зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 № 27 до пункту 2 абзацу четвертого та пункту 9 абзацу першого постанови від 18.08.2017 № 647, були ухвалені в межах його компетенції, на підставі та у спосіб, передбачені Конституцією України, законами України «Про Кабінет Міністрів України», «Про державну службу» та іншими нормативно-правовими актами.

Крім того, суд визнає обґрунтованими доводи відповідача 1 щодо того, що відповідно до приписів статті 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років; довгострокових зобов`язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; довгострокових зобов`язань у рамках державно-приватного партнерства, узятих на облік органами Казначейства України; середньострокових зобов`язань за договорами щодо забезпечення судноплавного стану внутрішніх водних шляхів та судноплавних шлюзів; середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я; середньострокових зобов`язань за державними контрактами (договорами) щодо закупівлі озброєння, військової техніки, зброї і боєприпасів; середньострокових зобов`язань за договорами на будівництво, реконструкцію, ремонт і утримання автомобільних доріг; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що Кабінет Міністрів України діяв у межах наданих йому повноважень, реалізуючи власну дискрецію у сфері, що належить до його виключної компетенції, з метою забезпечення цілей державної політики у сфері державного управління та з урахуваннях бюджетних зобов`язань при здійсненні реалізації комплексної реформи державного управління у 2021 році.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Це означає, що дискреція не є свавільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону.

Верховний Суд України неодноразово підтверджував, що дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу. Водночас, дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону, оскільки органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під дискреційними повноваженнями розуміємо сукупність прав та обов`язків суб`єкта на власний розсуд визначати повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів рішень, кожне з яких є правомірним.

У постанові від 15.12.2021 у справі №1840/2970/18 Верховний Суд зазначив, що дискреція - це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку. Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону, оскільки згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Верховний Суд у своїй практиці також наголошує: суд може перевіряти реалізацію дискреційних повноважень, але не підміняти адміністративний орган у прийнятті рішення (постанова Верховного Суду від 06.03.2019, справа № 1640/2592/18).

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною другою цієї ж статті, суд при вирішенні справи перевіряє, чи діяли суб`єкти владних повноважень на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас, адміністративний суд не має повноважень втручатися у сферу дискреційного розсуду суб`єкта владних повноважень, підміняти його волевиявлення або визначати доцільність ухвалених рішень, якщо вони прийняті в межах законної компетенції.

З огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим Кодексом адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а (провадження № К/9901/4582/18), від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а (провадження № К/9901/1323/17).

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Більш того, суд вважає за необхідне наголосити, що як зазначено у пункті 4.5 мотивувальної частини Рішенні Конституційного Суду України від 5 жовтня 2005 року №6-рп/2005 розглядаючи положення частини четвертої статті 5 Конституції України «ніхто не може узурпувати державну владу» у системному зв`язку з положеннями частин другої, третьої цієї статті, іншими положеннями Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що узурпація державної влади означає неконституційне або незаконне її захоплення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об`єднаннями тощо.

Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6 Конституції України) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга 2 статті 19 Конституції України). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини).

Зміст наведених правових норм і Рішення Конституційного Суду України у їх системному зв`язку дає підстави суду дійти висновку, що виключно визначеним державним органом можуть здійснюватися повноваження і прийматись рішення, які згідно Конституції України належать до компетенції органу.

З урахуванням вищезазначеного, виходячи з того, що оптимізація та раціональне використання державних коштів належать до сфери дискреційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд дійшов висновку, що Уряд, реалізуючи надані йому законом повноваження, має право самостійно визначати напрями та інструменти такої оптимізації, у тому числі шляхом внесення змін до нормативно-правових актів.

З огляду на зазначене, внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 № 27 до постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 647 є реалізацією дискреційного повноваження Уряду, що здійснене в межах його законодавчо визначеної компетенції та на підставі відповідних норм права.

У зв`язку з цим суд не встановив ознак протиправності у прийнятті зазначеної постанови та дійшов висновку, що вона була ухвалена з дотриманням вимог Конституції України, законів України «Про Кабінет Міністрів України», «Про державну службу» та інших актів чинного законодавства.

Щодо доводів позивача, що дії відповідачів є протиправними, оскільки вони порушують вимоги статті 58 Конституції України, адже на момент укладення контракту з позивачем діяло чинне законодавство, яке гарантувало право на отримання надбавок за інтенсивність праці та/або за виконання особливо важливої роботи відповідно до Закону України «Про державну службу» та Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15, а зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 №27 до постанови від 18.08.2017 №647, якими обмежено можливість встановлення зазначених надбавок, були ухвалені після укладення контракту і не можуть поширюватися на вже встановлені правовідносини, суд зазначає таке.

Стаття 58 Конституції України встановлює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У даному випадку зміни, ухвалені постановою Кабінетом Міністрів України № 27 від 20.01.2021, не стосуються юридичної відповідальності, не містять норм про кримінальну, адміністративну чи іншу форму відповідальності, а стосуються порядку оплати праці та преміювання державних службовців, тобто регулюють публічно-сервісні (організаційно-управлінські) відносини, а не публічно-примусові.

Доводи позивача про те, що на момент укладення контракту діяло законодавство, яке гарантувало право на отримання надбавок за інтенсивність праці та/або за виконання особливо важливої роботи, а тому зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 № 27, не можуть впливати на вже встановлені правовідносини, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, суд повторно наголошує, що відповідно до частини третьої статті 50 Закону України «Про державну службу» порядок преміювання державних службовців та виплати надбавок визначається Кабінетом Міністрів України. Надбавки за інтенсивність праці або за виконання особливо важливої роботи не є безумовною складовою заробітної плати, а встановлюються за рішенням керівника у межах коштів, передбачених у фонді оплати праці, і з урахуванням пріоритетів державної кадрової політики та наявних ресурсів.

Отже, надання зазначених надбавок носить дискреційний характер, а не є правом, яке підлягає захисту як безумовне чи гарантоване законом.

Постанова Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 № 27 була ухвалена в межах дискреційних повноважень Кабінету Міністрів України, які прямо передбачені законодавством, зокрема статтею 21 Закону «Про Кабінет Міністрів України» та статтею 50 Закону «Про державну службу». Уряд має право змінювати порядок преміювання і встановлення надбавок у зв`язку з потребами бюджетного планування, оптимізації видатків та реформування державної служби.

Верховний Суд у своїй практиці зазначає, що зміна нормативно-правових актів є звичайною практикою в управлінській діяльності, і така зміна не є втручанням у вже набуті права, якщо вона не має зворотної дії (постанова Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 1840/2970/18).

Постанова Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 № 27 застосовується виключно на майбутнє і не змінює правомірно наданих надбавок у минулому. Вона регулює лише можливість їх встановлення з моменту набрання чинності новим порядком, а не впливає на виплати, здійснені до цього часу. Тому жодне «набуте право» у сенсі статті 58 Конституції України порушене не було.

Крім того, суд звертає увагу, що контракт з державним службовцем не гарантує незмінність нормативного регулювання. Укладення контракту з державним службовцем не створює у нього безумовного права на сталість умов оплати праці, оскільки ці умови визначаються відповідно до діючих нормативно-правових актів, які можуть змінюватися у зв`язку з прийняттям нових рішень Уряду. Це прямо випливає зі статті 4 Закону України «Про державну службу», де передбачено, що правовий статус державного службовця визначається Конституцією, законами та підзаконними актами.

Таким чином, доводи позивача щодо нібито гарантованості надбавок на момент укладення контракту є помилковими. Надбавки встановлюються відповідно до чинного порядку. Отже, постанова Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 № 27 прийнята у межах дискреційних повноважень Уряду, має регуляторний характер, не має зворотної дії в часі та не порушує прав позивача.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправними та скасування змін, внесених до пункту 2 абзацу 4 та пункту 9 абзацу 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 647, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2021 № 27.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Судові витрати не підлягають розподілу відповідно до приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 2, 72-77, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України про визнання незаконними та скасування змін до постанови та зобов`язання вчинити дії - відмовити..

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Діска А.Б.

Судді: Жукова Є.О.

Кочанова П.В.