Справа № 400/3582/25
Суддя: Гордієнко Т. О.
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 р. № 400/3582/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Гордієнко Т. О. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаДержавної екологічної інспекції України, пров. Новопечерський, 3, корп. 2,м. Київ,01042,

простягнення заборгованності в розмірі 28964,49 грн,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Державної екологічної інспекції України про стягнення інфляційних втрат на суму 23115,61 грн. та три відсотки річних в сумі 5848,88 грн. за несвоєчасне виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі № 400/13880/24.

Позовні вимоги обґрунтовані затримкою у виплаті суми заборгованості визначеної за рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 року у справі № 400/13880/24 на суму 167802,91 грн за період з 29.01.2024 по 28.03.2025 року. Відповідно до проведених розрахунків розмір трьох відсотків річних за період прострочення складає 5848,88 грн, а інфляційні втрати 23115,61 грн. Відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідач надав суду відзив, просить у задоволенні позову відмовити, оскільки ОСОБА_1 виплачено середній заробіток за час затримки виконання рішення суду на підставі рішень суду, тому такі виплати є разовими та не є об`єктом компенсації в розумінні норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Порядок виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, чітко регламентовано законом. Згідно з частиною першою статті 373 Кодексу адміністративного судочинства України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» та частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Отже, виконання рішень судів здійснюється відповідно до чинного законодавства в порядку черги.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ст.262 КАС України без проведення судового засідання. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 року у справі № 400/13880/23 стягнено з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 02.08.2023 по 10.11.2023 на суму 167 802,91 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2024 року рішення суду першої інстанції залишено в силі. Миколаївським окружним адміністративним судом 19 червня 2024 року видано виконавчий лист у справі № 400/13880/24.

Позивачем звернено виконавчий лист для примусового виконання до Головного Управління Державної казначейської служби України у місті Києві 01.07.2024.

Рішення суду було виконане 28 березня 2025 року, що підтверджується банківською квитанцією про надходження коштів на рахунок позивача від АТ КБ «Приватбанк».

Позовні вимоги обґрунтовуються необхідністю стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних на встановлену в судовому рішенні суму заборгованості за період невиконання рішення суду відповідно до ст.625 ЦК України та на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Відповідно до частини другої статті 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною третьою статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Частинами першою, другою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач посилається на висновки постанови ВП ВС від 686/21962/15-ц від 16.05.2018, в яких зазначено, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика палата Верховного Суду у Постанові від 18 березня 2020 року по справі № 711/4010/13-ц щодо застосування припису частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин зазначила:

У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц ВП ВС відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) .

Однак Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Спірні правовідносини в цій справі виникли, в зв`язку з проходженням позивачем публічної служби, які за своєю суттю є трудовими, тому ст.625 ЦК України до спірних правовідносин не може бути застосована.

Також позивач зазначає, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ від 19.10.2000 та "Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 .

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту приросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору.

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2050-ІІІ під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

- пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);

- соціальні виплати;

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення) сума індексації грошових доходів громадян;

- суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

- суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Суд зазначає, що спір у справі №400/13880/23 стосувався стягненню з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, яка не відноситься до заробітної плати та не є доходом у розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку № 159, а тому вказаний Закон не може бути застосований до спірних правовідносин.

Отже, до спірних правовідносин не може бути застосована ні ст.625 ЦК України, ні Закон України Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»

Але суд звертає увагу, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.

Відповідно до ст.3 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (ст.5 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень).

За таких обставин, підстави для стягнення компенсації передбаченої ст.5 Закону, на користь позивача, є невиконання казначейством рішення суду більше 3-х місяців.

Також суд зазначає, що позивач здійснив розрахунок 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України-з моменту виникнення грошових зобов`язань, а Закон України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень передбачає інший порядок здійснення розрахунку річних, а саме, якщо казначейство протягом трьох місяців з дня звернення позивачем до них із заявою про виконання не перерахувало кошти за рішенням суду, то через три місяці стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів.

За рішенням суду по справі № 400/1388023 на користь позивача було стягнуто 167802,91грн. Заява позивачем до казначейства була подана 01.07.2023. Рішення суду виконано 28.03.2025. Отже за період невиконання рішення суду з 01.10.2024 (01.07.2024+3місяці) по 27.03.2025 необхідно нарахувати 3% річних, що складає 2 451,51 грн.

Оскільки до правовідносин з несвоєчасного виконання судового рішення, неможливо застосувати ст.625 ЦК України, у суду немає правових підстав для стягнення на користь позивача інфляційних витрат.

Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень стягнення інфляційних витрат не передбачено, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, тому позов задовольняється частково.

Судові витрати відповідно до ст.139 КАС України підлягають поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно задоволеним вимогам

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Державної екологічної інспекції України (01042, м. Київ, Новопечерський провулок 3, корпус 2, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) три відсотки річних в сумі 2 451,51грн.( дві тисячі чотириста п`ятдесят одна грн. 51 коп.) за несвоєчасне виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного від 29 січня 2024 року у справі № 400/13880/24.

3. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат відмовити.

4. Стягнути з Державної екологічної інспекції (01042, м. Київ, Новопечерський провулок 3, корпус 2, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 605,69грн.( шістсот п`ять грн. 60 коп.) сплачений платіжною інструкцією від 09.04.2025

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т. О. Гордієнко