Справа № 640/10038/21
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2025-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

11 червня 2025 року Справа № 640/10038/21 провадження № ЗП/280/650/25 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., при секретарі судового засідання Іорової К.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представник позивача Занудін С.М.

представника відповідача Будницький К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань (вул. Юрія Іллєнка, буд. 81, м. Київ, 04050) про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про:

визнання протиправним та скасування наказу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про звільнення № 306/ОС-21 від 10.03.2021 року в частині звільнення полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з посади начальника Сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту та наказ Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 11.03.2021 року № 311/ОС-21 про внесення змін до наказу від 10.03.2021 року №306/ОС-21.

поновлення полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 на службі в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді начальника Сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту з 12.03.2021 року.

визнання протиправним та скасування наказу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про звільнення № 306/ОС-21 від 10.03.2021 року в частині встановлення премії за лютий 2021 року у розмірі 10% посадового окладу, за березень 2021 року 10% посадового окладу та зобов`язати Департамент з питань виконання кримінальних покарань встановити позивачу премію за лютий 2021 року у розмірі 130% посадового окладу, за березень 2021 року 130% посадового окладу.

стягнення з Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.03.2021 року по день ухвалення рішення у справі виходячи з середньоденної заробітної плати 802, 82 грн. за один календарний день служби.

стягнення з Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в період з 31.08.1999 по 11.03.2021 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 30.12.2020 № 3891/к «Про затвердження штату Департаменту з питань виконання кримінальних покарань» посаду начальника Сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту було скорочено. 11.01.2021 відповідачем було попереджено про скорочення посади позивача та про те, що його буде звільнено зі служби після закінчення двомісячного строку з дня ознайомлення з попередженням на підставі ч. 5 ст. 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» та ст. 77 ч. 1 п. 4 Закону України «Про Національну поліцію». Наказом від 10.03.2021 № 306/ОС-21 позивача було звільнено на підставі ст. 77 ч. 1 п. 4 Закону України «Про Національну поліцію» з 11.03.2021. Окрім того, оспорюваним наказом позивачу було встановлено 10% розміру премії. Вважає прийнятий наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, тому що йому були запропоновані вакантні посади, які не є рівнозначні посаді, на якій він перебував до звільнення. Окрім того, вважає, що йому не було запропоновано всі вакантні посади, які були на той момент у відповідача, а сама пропозиція зі списком вакантних посад була надана для ознайомлення лише 11.03.2021. Також вважає, що відповідачем неправомірно було нараховано премію лише у розмірі 10% за лютий 2021 року, не зазначивши конкретні причини такого розміру. Зазначає, що протиправне звільнення призвело до моральних страждань його та його сімї. Просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Головань О.В.) від 19.04.2021 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 31.05.2021.

Протокольною ухвалою від 31.05.2021 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 12.07.2021.

Від відповідача 31.05.2021 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначає про безпідставність та необґрунтованість позову, просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування заперечень проти позову зазначає, що оспорюваний наказ про звільнення було прийнято у відповідності до вимог законодавства та 11.03.2021 запропоновано всі наявні вакантні посади. Оскільки всі вакантні посади станом на 11.01.2021 були в інших структурних підрозділах, переважне право на заняття у відповідному структурному підрозділі мали працівники, які займали посади до організаційних змін, а не позивач. Тому вважає доводи позивача про те, що йому повинні були запропонувати всі вакантні посади, які існували в Департаменті на час його попередження, є необгрунтованими. Стосовно розміру премії відповідач зазначив, що преміювання осіб рядового і начальницького складу належить до права керівника таких осіб, а не до обов`язку, а тому відповідач не несе обов`язку щомісячно преміювати позивача. Також заперечує проти стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

Протокольною ухвалою від 12.07.2021 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 02.08.2021.

Протокольною ухвалою від 02.08.2021 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 16.08.2021.

Протокольною ухвалою від 16.08.2021 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 20.09.2021.

Протокольною ухвалою від 20.08.2021 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 11.10.2021.

Протокольною ухвалою від 11.10.2021 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 25.10.2021.

Протокольною ухвалою від 25.10.2021 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 22.11.2021.

Протокольною ухвалою від 22.11.2021 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 21.01.2022.

20.01.2022 представником відповідача подано до суду пояснення на клопотання про витребування доказів, де надано короткі характеристики осіб, що призначені на посади, які на думку позивача повинні були запропоновані йому та зазначено, що станом на день надання пропозицій на вказані посади були подані рапорти претендентів, а тому вони не були вакантними.

Протокольною ухвалою від 24.01.2022 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 28.02.2022.

Згідно із довідкою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.02.2022 судове засідання 28.02.2022 не проводилось, фіксування судового процесу не здійснювалось. Розгляд справи було перенесено на 04.07.2022.

Ухвалою від 04.07.2022 підготовче провадження було закрито та призначено розгляд справи по суті на 01.08.2022.

Згідно із довідкою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2022 судове засідання 01.08.2022 не проводилось, фіксування судового процесу не здійснювалось. Розгляд справи було перенесено на 12.09.2022.

Згідно із довідкою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.09.2022 судове засідання 12.09.2022 не проводилось, фіксування судового процесу не здійснювалось. Розгляд справи було перенесено на 10.10.2022.

Згідно із довідкою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.10.2022 судове засідання 10.10.2022 не проводилось, фіксування судового процесу не здійснювалось. Розгляд справи було перенесено на 28.11.2022.

Протокольною ухвалою від 28.11.2022 суд постановив завершити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано.

З урахуванням пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2825-IX, Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399, справу №640/33072/20 передано на розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

21.03.2025 справа №640/10038/21 надійшла до Запорізького окружного адміністративного суду, після повторного автоматизованого розподілу справи між суддями, проведеного в порядку Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), справу передано на розгляд судді Запорізького окружного адміністративного суду Сіпаці Андрію Васильовичу.

Ухвалою судді Запорізького окружного адміністративного суду від 25.03.2025 прийнято адміністративну справу до провадження, розпочато спочатку судовий розгляд справи, призначено підготовче засідання на 23.04.2025.

Ухвалами від 14.04.2025 постановлено проводити підготовче засідання в режимі відеоконференції.

Протокольною ухвалою від 23.04.2025 в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 21.05.2025.

Ухвалою від 23.04.2025 витребувано у відповідача докази по справі.

Ухвалою від 16.05.2025 постановлено проводити підготовче засідання в режимі відеоконференції.

У поданій до суду 16.05.2025 заяві відповідач зазначив, що в період з 11.01.2021 по 10.03.2021 на посади старших оперуповноважених в особливо важливих справах Відділу з питань внутрішніх розслідувань, моніторингу та безпеки персоналу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань призначено 10 осіб. Станом на 10.03.2021 на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Відділу з питань внутрішніх розслідувань, моніторингу та безпеки персоналу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань не призначено жодного співробітника, оскільки на вищезазначеній посаді перебувала ОСОБА_2 (наказ Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 09.03.2021 № 257/ОС-21). Окрім цього, зазначив, що: станом на 11.01.2021 у Департаменті з питань виконання кримінальних покарань була одна вакантна посада старшого інспектора з особливих доручень відділу нагляду і безпеки по центральному регіону Управління забезпечення діяльності у центральному регіоні; станом на 10.03.2021 у Департаменті з питань виконання кримінальних покарань було дві вакантні посади старшого інспектора з особливих доручень відділу нагляду і безпеки по центральному регіону Управління забезпечення діяльності у центральному регіоні; станом на 11.03.2021 у Департаменті з питань виконання кримінальних покарань не було жодної вакантної посади старшого інспектора з особливих доручень відділу нагляду і безпеки по центральному регіону Управління забезпечення діяльності у центральному регіоні.

Ухвалою від 19.05.2025 постановлено проводити підготовче засідання в режимі відеоконференції.

Протокольною ухвалою суду від 21.05.2025 підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті на 11.06.2025.

Ухвалою від 09.06.2025 постановлено проводити судове засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 09.06.2025 доручено Голосіївському районному суду м. Києва забезпечити проведення відеоконференції за участю свідка ОСОБА_3 11 червня 2025 року.

В судовому засіданні 11.06.2025 позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 11.06.2025 проти задоволення позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити повністю.

Суд, заслухавши думку позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, встановив такі обставини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України в період з 31.08.1999 по 11.03.2021.

Наказом Департаменту з питань виконання кримінальних покарань «Про призначення» від 02 червня 2020 року № 374/ос-20, позивача в порядку переведення з Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції призначено на посаду начальника Сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, з 04 червня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» від 16 грудня 2020 р. № 1252 реорганізовано територіальний орган Міністерства юстиції - Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції шляхом його приєднання до міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

Зокрема, вказаною постановою установлено, що:

- здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією територіального органу згідно з пунктом 1 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції;

- правонаступником територіального органу Міністерства юстиції, який реорганізується згідно з пунктом 1 цієї постанови, є міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департамент з питань виконання кримінальних покарань.

У зв`язку з реорганізацією установи 03 лютого 2021 року Mіністром юстиції України затверджено нову структуру Відповідача, згідно з якою в Управлінні з питань організації охорони Департаменту скорочено кількість штатних одиниць з 22 до 13 осіб.

Згідно зі штатом Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09 квітня 2020 року № 1422/к, який втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 30 грудня 2020 року № 3891/к, посада начальника Сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, яку займав Позивач, була скорочена.

11 січня 2021 року відповідно до наказу Mіністерства юстиції України від 30 грудня 2020 року № 3891/к «Про затвердження штату Департаменту з питань виконання кримінальних покарань» Позивача попереджено про звільнення із займаної посади не раніше ніж через два місяці з дня ознайомлення з попередженням та звільненням зі служби відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про державну кримінальну-виконавчу службу України», п. 4 ч. 1 ст. 77 «Про Національну поліцію» у зв`язку із скороченням штату.

Пунктом 1 наказу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань «Про звільнення» від 10.03.2021 № 306/ОС-21 позивача звільнено з посади начальника Сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань у зв`язку зі скороченням штатів на підставі пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 11 березня 2021 року.

Вважаючи наказ відповідача в частині звільнення протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Статтею 3 Закону № 580-VIII визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 4 статті 15 Закону № 580-VIII штатний розпис (штат) та кошторис територіальних органів поліції затверджує керівник поліції.

Відповідно до частина 1 статті 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Частиною 1статті 48 Закону № 580-VIII визначено, що призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Згідно з приписами статті 58 Закону № 580-VIII призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків.

Відповідно до статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Частинами 1-3 статті 68 Закону № 580-VIII передбачено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 ч.1 статті 77 цього Закону.

Таким чином, у випадку скорочення посад, внаслідок здійснення реорганізації на підставі відповідного наказу, поліцейського персонально письмово попереджують про його можливе наступне звільнення за 2 місяці та такого звільнення, однак він може бути призначений за його згодою на іншу посаду і у випадку не призначення на іншу посаду поліцейського, посада якого скорочена, після закінчення двомісячного строку з дня відповідного попередження, його має бути звільнено зі служби в поліції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 № 580-VIII.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Пунктом 1 частин 1, 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, окрім іншого, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У ст. 42 КЗпП України закріплено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що в разі звільнення зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, тобто за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII, роботодавець зобов`язаний письмово під розписку попередити працівника особисто не пізніше, ніж за два місяці до звільнення, та одночасно запропонувавши йому іншу роботу.

При цьому, у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Зазначений висновок обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва.

Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 814/805/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 824/185/17-а.

Як убачається з матеріалів справи 11 січня 2021 року, відповідно до наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження штату Департаменту з питань виконання кримінальних покарань» від 30 грудня 2020 року № 3891/к, позивачу було особисто під підпис оголошено попередження про реорганізацію та скорочення, зокрема посади, яку він обіймає в Управлінні та про можливе наступне вивільнення (копія попередження міститься в матеріалах справи).

Таким чином, Позивача було своєчасно попереджено відповідачем про проведення скорочення штатів та звільнення із займаної посади.

У зв`язку з відсутністю рівнозначних посад у відповідача 11 березня 2021 року Позивачу було запропоновано вакантні посади в органах та установах Державної кримінально-виконавчої служби.

Крім того позивача проінформовано, що у разі визначення щодо подальшого проходження служби в органах і установах виконання покарань, необхідно подати рапорт суб`єкту призначення та повідомити Службу персоналу (на правах управління) про прийняте рішення.

Позивач відповідно до ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію», у відповідь на пропозицію з боку відповідача від 11.03.2021, просив запропонувати йому всі вакантні посади в апараті Департаменту з питань виконання кримінальних покарань станом на 11 січня 2021 року, де суб`єктом призначення є начальник Департаменту з питань виконання кримінальних покарань. Також зазначив, що суб`єктом призначення на посади, які були запропоновані 11.03.2021 відповідно до додатку на 8-ми аркушах, є відповідні керівники Міжрегіональних управлінь (територіальних органів), установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, а також Міністерства юстиції, а не начальник Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

Суд зазначає, що законодавство України передбачає певну процедуру звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.

Представником позивача надано до суду перелік рівнозначних вакантних посад станом на 11.01.2021, серед яких, в тому числі, були посади у відділі з питань внутрішніх розслідувань, моніторингу та безпеки персоналу, як то посада заступника начальника відділу та вісім посад старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах.

Матеріалами справи підтверджено, що вищевказані посади були заповнені вже після надходження попередження про звільнення позивача.

Відповідач, обгрунтовуючи свою позицію чому ним не було запропоновано зазначені посади ОСОБА_1 , зазначив, що станом на день надання пропозиції щодо вакантних посад позивачу на вказані посади були подані рапорти претендентів, а тому вони не були вакантними. При цьому доказів того, чому дані посади не були запропоновані на момент попередження про звільнення відповідачем до суду не надано.

Не було також надано до суду доказів на підтвердження того, що запропоновані посади були єдиними вакантними посадами, на які міг претендувати позивач з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності.

Крім того, відповідачем під час вирішення питання щодо звільнення позивача зі служби оцінка його кваліфікації та досягнень у службовій діяльності, з`ясування можливості подальшого проходження служби, з урахуванням його особистих якостей, досвіду роботи, не здійснювалися.

Суд зазначає, що позивач мав право на переведення в даний орган, оскільки встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому будь-яких доказів неможливості переведення позивача в Департамент з питань виконання кримінальних покарань відповідачем не надано.

Наведене свідчить, що відповідачем, як роботодавцем, не вжито всіх заходів щодо переводу позивача на іншу посаду, оскільки позивачу не було запропоновано всіх вакансій, на які міг претендувати позивач з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності.

Беручи до уваги, що під час розгляду справи встановлено протиправність дій відповідача, які полягали у тому, що позивачу не було запропоновано рівнозначну посаду, а у разі її відсутності - іншу посаду відповідно до його кваліфікації та досвіду роботи, суд приходить до висновку, що у відповідача не виникло підстав для застосування пункту 4 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" щодо звільнення позивача зі служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Окрім того, суд звертає увагу, що відповідно до частин 2, 3 статті 77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Оскаржуваний наказ про звільнення позивача зі служби відповідачем прийнято 10.03.2021 із зазначенням дати звільнення - 11.03.2021.

Вакантні посади було запропоновано позивачу лише 11 березня 2021 року та після видання 10 березня 2021 року наказу про його звільнення, що унеможливлювало для позивача здійснити вибір будь-якої із запропонованих посад.

За наведених обставин суд вважає, що фактичне неприйняття позивачем запропонованих посад 11 березня 2021 року вже не мало юридичних наслідків для нього, оскільки він наказом від 10 березня 2021 року був звільнений за скороченням штатів, тому спірний наказ в частині звільнення позивача є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, встановлені вище обставини звільнення позивача без законної на те підстави свідчать про необхідність поновлення останнього на посаді начальника Сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

Судом враховується, що згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд при цьому звертає увагу, що вимогами п. 3 ч.1 ст. 256 КАС України передбачено, що негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність звернення постанови суду до негайного виконання в частині поновлення на службі на посаді начальника Сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд зазначає таке.

Відповідно до вимог статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з вимогами ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог частини першої статті 27 Закону України від 24 березня 1995 р. №108/95-ВР «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до вимог пункту 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з вимогами пунктом 8 цього ж Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладене, розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Суд зазначає, що тривалість вимушеного прогулу позивача, який утворився внаслідок протиправного звільнення позивача згідно наказу відповідача необхідно обраховувати з 12 березня 2021 р. (що є першим календарним днем після звільнення позивача) по 11 червня 2025 року (що є датою прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді), що становить 1553 календарних днів.

З огляду на те, що позивача звільнено 11 березня 2021 року (останній робочий день), відповідно сума виплат за два календарні місяці роботи, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за січень та за лютий 2021 року.

Так, відповідно до наявної у матеріалах справи довідки відповідача від 08 травня 2025 р. № 9/1-33 середньомісячне грошове забезпечення складає 20017 грн. 42 коп. (за січень 2021 року в розмірі 16246 грн. 29 коп. (31 календарний день) + за лютий 2021 року в розмірі 23788 грн. 55 коп. = 40034 грн. 84 коп. (28 календарних дня)). Суд звертає увагу, що середньоденна заробітна плата позивача обраховується з наступним чином: середня заробітна плата за останні два місяці роботи, згідно наданої довідки ділиться на кількість робочих днів за два місяці, які передували звільненню = середньоденна заробітна плата, отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 40034 грн. 84 коп./59 календарних дня = 678 грн. 56 коп.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 12 березня 2021 року по 11 червня 2025 року, що складає 1553 календарних дня.

З огляду на наведене, грошове забезпечення позивача за час вимушеного прогулу повинно обраховуватися наступним чином: середньоденна (х) множиться на 1553 календарних днів. У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а тому грошове забезпечення позивача за час вимушеного прогулу складає 678 грн. 56 коп. х 1553 календарних дня = 1 053 803 грн. 68 коп.

З урахуванням вищенаведеного судом не береться до уваги твердження позивача про те, що його середньоденна заробітна плата складає 802,82 грн., оскільки такі твердження спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

А тому, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині шляхом стягнення відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 12 березня 2021 р. (що є першим календарним днем після звільнення позивача) по 11 червня 2025 року (що є датою прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді) в розмірі 1 053 803 грн. 68 коп.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

За таких обставин відповідач повинен допустити негайне виконання рішення суду в частині нарахування і виплати позивачу середньомісячного грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу в межах розміру одного місячного грошового забезпечення.

Стосовно позовних вимог щодо оскарження наказу № 306/ОС-21 від 10.03.2021 в частині визначення розміру премії суд зазначає таке.

Так судом встановлено, що пунктом 2 наказу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань «Про звільнення» від 10.03.2021 № 306/ОС-21 вирішено встановити позивачу премію за лютий 2021 року у розмірі 10% посадового окладу, за березень 2021 року 10% посадового окладу. Підстава: рапорт начальника Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу майора внутрішньої служби Пеховського А.Ю.

Наказом Департаменту з питань виконання кримінальних покарань «Про внесення змін до наказу від 10.03.2021 № 306/ОС-21» від 11.03.2021 № 311/ОС-21 до наказу від 10.03.2021 № 306/ОС-21 внесено зміни, а саме абзац другий пункту другого викладено в такій редакції: «Підстава: рапорт начальника Департаменту підполковника внутрішньої служби Гречанюка С.К.».

Наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі Порядок №925/5).

Приписами п. 5 розділу І Порядку №925/5 визначено, що виплата грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу здійснюється за місцем їх служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом відповідного органу або установи на грошове забезпечення.

Особам рядового і начальницького складу, які проходять службу в державних підприємствах Державної кримінально-виконавчої служби України, грошове забезпечення виплачується за рахунок і в межах коштів відповідних підприємств.

Згідно п.9 розділу І Порядку №925/5 підставою для виплати грошового забезпечення особі рядового чи начальницького складу зокрема є наказ органу або установи про призначення на штатну посаду, яка відноситься до його номенклатури, про присвоєння спеціального звання, встановлення конкретного розміру посадового окладу (тарифного розряду за посадою), підвищень до посадових окладів, надбавок та доплат, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Положеннями глави 13 розділу II Порядку №925/5 визначено, що керівники органів і установ мають право преміювати осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.

Преміювання осіб рядового і начальницького складу здійснюється згідно з положенням про преміювання, що затверджується в кожному органі та установі, в межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менше ніж 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення з урахуванням фактичних обсягів фінансування, затверджених для бюджетних установ у кошторисах, а також фінансових можливостей підприємств установ виконання покарань.

Премія виплачується разом iз виплатою грошового забезпечення в поточному місяці за результатами оперативно-службової діяльності за минулий місяць.

Виплата премії особам рядового і начальницького складу та позбавлення їх премії здійснюються згідно з наказами.

Накази про преміювання осіб рядового і начальницького складу видаються на підставі поданих рапортів (заяв) керівників структурних підрозділів щодо преміювання осіб рядового і начальницького складу, погоджених з фінансовим підрозділом у частині дотримання фонду преміювання, а керівників органів і установ - відповідного керівника органу управління вищого рівня.

У випадку допущення особами рядового або начальницького складу порушень чи проступків, які впливають на розмір премії, до наказу вносяться відповідні зміни та проводиться перерахунок премії в наступному місяці.

Суд зазначає, що згідно приписів Порядку №925/5 преміювання осіб рядового або начальницького складу є виключно правом керівників органів і установ, а не обов`язком, та здійснюється за одночасної присутності декількох складових, зокрема, наявності особистого внеску відповідної особи в загальні результати роботи установи, відсутності порушень службової дисципліни (невиходу на службу без поважних причин, порушення статутних правил несення служби, незадовільні показники службової діяльності, викривлення фінансової, бюджетної звітності, тощо), а також за наявності відповідного бюджетного фінансування.

Накази про преміювання осіб рядового і начальницького складу видаються на підставі поданих рапортів (заяв) керівників структурних підрозділів щодо преміювання осіб рядового і начальницького складу, погоджених з фінансовим підрозділом у частині дотримання фонду преміювання, а керівників органів і установ - відповідного керівника органу управління вищого рівня.

Судом досліджено наявні в матеріалах справи Рапорти начальника Департаменту підполковника внутрішньої служби ОСОБА_4 щодо преміювання осіб начальницького складу за лютий та березень 2021 року, згідно якого запропонований, погоджений та встановлений розмір премії ОСОБА_1 становить 10%.

Так, на підставі цих рапортів, начальник Департаменту правомірно реалізував своє право на встановлення премії позивачу за лютий та березень 2021 року.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що підстав для встановлення премій на низькому рівні не було, оскільки виплата премії позивачу та відповідно визначення її розміру є правом відповідача, яке останній реалізував правомірно керуючись приписами глави 13 розділу II Порядку №925/5 на підставі отриманих ним рапортів.

Відтак, доводи скаржника про те, що йому протиправно занижено відсотковий розмір премії, є безпідставними.

Суд не бере до уваги свідчення допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_3 про те, що ним особисто було подано рапорт про преміювання позивача у розмірі 130%, однак в подальшому розмір премії було змінено на 10%, оскільки право керівника визначати розмір премії не суперечить Порядку № 925/5. При цьому надані пояснення свідка щодо неознайомлення із наказом Департаменту № 146/ОС-21 від 08.02.2021 не впливають на суть спору, а тому також не беруться до уваги.

Оскільки доводи позивача щодо протиправного заниження йому розміру премії свого підтвердження не знайшли, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про звільнення № 306/ОС-21 від 10.03.2021 року в частині встановлення премії за лютий 2021 року у розмірі 10% посадового окладу, за березень 2021 року 10% посадового окладу та зобов`язання встановити позивачу премію у розмірі 130% посадового окладу, а також наказу від 11.03.2021 №311/ОС-21, як похідного, слід відмовити.

Стосовно стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн. суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статі 23 ЦК України).

Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями пункту 6 частини першої статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

Зокрема, в зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій.

Страждання і приниження це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції.

Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Варто зазначити, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

У справі відсутні будь які докази, якими б позивач обґрунтовував факт наявності будь-яких втрат немайнового характеру, зумовлених моральними чи фізичними стражданнями або іншими негативними проявами, що свідчили б про наявність моральної шкоди, а відтак в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України на користь позивача підлягають стягненню здійсненні ним судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Згідно з положеннями абзацу 6 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2825-IX, судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

Керуючись ст.ст. 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань (вул. Юрія Іллєнка, буд. 81, м. Київ, 04050) про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 10.03.2021 № 306/ос-21 в частині звільнення полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з посади начальника Сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань з 12 березня 2021 року.

Стягнути з Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 березня 2021 року по 11 червня 2025 року включно в сумі 1 053 803,68 (один мільйон п`ятдесят три тисячі вісімсот три) грн. 68 коп., з утриманням з вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Сектору внутрішньої безпеки у центральному регіоні Управління з питань внутрішніх розслідувань та безпеки персоналу Департаменту з питань виконання кримінальних покарань з 12 березня 2021 року та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 18.06.2025.

Суддя А.В. Сіпака