Справа № 160/9693/24
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2025 року Справа № 160/9693/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЄфанової О.В.
за участі секретаря судового засіданняПівоварові В.С.
представника позивача Яремчук Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся з позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, в якій, з урахуванням уточненої позовної заяви просить:
1. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування і не виплати належного ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення, які мають постійний характер за період проходження служби у Військової частини НОМЕР_1 з 13.06.2023 по 25.03.2024р.р.
2. Визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо не нарахування та не виплати належної ОСОБА_1 додаткової винагороди встановленої у розмірі 100000,00 грн. щомісячно за період стаціонарного лікування з 26.07.2023 по 21.03.2024 р.
3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 , (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 ) грошове забезпечення та додаткову винагороду встановленої у розмірі 100000,00 грн. щомісячно у розмирі 527564,47 грн.
6. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не виплати належної ОСОБА_1 компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2024 р. за 14 календарних діб у сумі 9606,94 грн. та стягнути на користь ОСОБА_1 компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2024 р. за 14 календарних діб у сумі 9606,94 грн.
8. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати належної ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги по звільненню відповідно до Постанови ККУ №460 від 17.09.2014 р. за 10 календарних місяців, та зобов`язати нарахувати та виплатити грошову допомогу по звільненню відповідно до Постанови ККУ №460 від 17.09.2014 р. за 10 календарних місяців.
9. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не здійснення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження військової служби з 13.06.2024 р по 31.12.2023 р. та зобов`язати здійснити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період 13.06.2023 по 31.12.2024 р.
10. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмирі 300 000,00 грн.
В обґрунтування позовної заяви позивач заначив, що в день звільнення 25.03.2024 року з військової служби та до моменту звернення до суду відповідач не здійснив усіх виплат позивачу що належать до виплати, сум додаткової винагороди у період участі в бойових діях та щомісячну додаткову винагороду у зв`язку із пораненням пов`язаним із захистом Батьківщини в розмірі 100000 гривень за період проходження лікування з 26.07.2023 по 21.03.2024 р.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, призначено цю справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду вирішено перейти до розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням справи в підготовче провадження.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не прибув, повідомлений належним чином.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 14.06.2023 року до 25.03.2024 року, станом на 29.12.2023 знаходився у розпорядженні командира військової частини.
Відповідно до довідки №3806 від 05.08.2023 року, 26.07.2023 під час виконання обов`язків із захисту Батьківщини в районі населеного пункту Кліщіївка Бахмутського району Донецької області Позивач отримав множинні вогнепальні осколкові сліпі поранення нижніх кінцівок з переломом обох кісток лівої гомілки. 26.07.2023 Позивач був доставлений до польового хірургічного госпіталю у АДРЕСА_1 , а пізніше цього ж дня до ЛСП Костянтинівка.
Відповідно до довідки військово лікарської комісії від 12.09.2023 року №1015, солдат мобілізований, в/ч НОМЕР_1 у ЗСУ з 04.2023р. ОСОБА_1 , 1982 р/н., Проведено медичний огляд ВЛК військової частини НОМЕР_4 12.09.2023 року. Діагноз та постанова ВЛК про причинений зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Стан після вибухового поранення (26.07.2023р.) тяжкого ступеню у вигляді відсутності лівої нижньої кінцівки на рівні нижньої третини стегна з помірним фантомним больовим синдромом, ПСДФ Ш ст.
Поранення (травма), згідно наказу МОЗУ №370 від 04.07.2007-відноситься до тяжких. Поранення (Травма), ТАК, пов`язана з захистом Батьківщини (довідка. про обставини травми №23/3806 від05.08.2023 р.),
На підставі статті 81 графи II Розкладу хвороб, графи ТДВ потребує протезування лівої нижньої кінцівки -Z89,6 (протез основний, протез для купання, чохли, силіконовий лайнер), Потребує лікування (реабілітації) в протезно-ортопедичному підприємстві терміном тридцять календарних днів.
До матеріалів справи надано виписки із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 , перевідні епікризи, Довідки ВЛК щодо позивача, які досліджено судом.
Судом встановлено таке.
27.07.2023 по 30.07.2023 Позивач був евакуйований до комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради (КНП «Новомосковська ЦМЛ» НМР»).
31.07.2023 по 16.08.2023 Позивач евакуйований до КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої допомоги».
16.08.2023 по 13.09.2023 знаходився на лікуванні військової частини НОМЕР_5 .
12.09.2023 військово-лікарською комісією прийнято рішення про необхідність протезування лівої нижньої кінцівки та необхідність лікування (реабілітації) в протезно-ортопедичному підприємстві терміном 30 календарних днів (довідка ВЛК від 12.09.2023 №1015).
13.09.2023 по 22.09.2023 проходив стаціонарне лікування в реабілітаційному відділенні центру ПП «Ортопедсервісцентр».
22.09.2023 по 12.10.2023 стаціонарне лікування у КНП «Вінницька міська клінічна лікарня №1».
13.10.2023 по 01.11.2023 стаціонарне лікування у КНП «Вінницька міська клінічна лікарня №1».
01.11.2023 по 30.11.2023 стаціонарне лікування у військовій частині НОМЕР_5 .
28.11.2023 військово-лікарською комісією прийнято рішення про необхідність лікування (реабілітації) терміном 30 календарних днів (довідка ВЛК від 28.11.2023 №1421).
30.11.2023 по 28.12.2023 стаціонарне лікування у ДКП «Вінницьке експериментальне протезно-ортопедичне підприємство».
28.12.2023 по 24.01.2024 стаціонарне лікування у військовій частині НОМЕР_5 .
02.01.2024 військово-лікарською комісією прийнято рішення про необхідність лікування (реабілітації) терміном 30 календарних днів (довідка ВЛК від 02.01.2024 №7).
24.01.2024 по 31.01.2024 стаціонарне лікування у військово-медичному клінічному центрі центрального регіону.
31.01.2024 по 22.02.2024 стаціонарне лікування у військовій частині НОМЕР_5 .
20.02.2024 військово-лікарською комісією прийнято рішення про необхідність лікування (реабілітації) терміном 30 календарних днів (довідка ВЛК від 20.02.2024 №277). 25.02.2024 Регіональною ВЛК винесено постанову якою Позивача визнано непридатним до військової служби (свідоцтво про хворобу №276)
22.02.2024 по 21.03.2024 стаціонарне лікування у ДКП «Вінницьке експериментальне протезно-ортопедичне підприємство».
Тобто, з дня отримання поранення до дня звільнення солдат ОСОБА_1 знаходився постійно на лікуванні та реабілітації (до матеріалів справи надано відповідні виписки з медичної карти стаціонарного лікування хворого з усіх вищезазначених лікувальних закладів, які досліджено судом).
Наказом №87 від 25.03.2024 року командира військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця за призовом солдата ОСОБА_1 , звільненого наказом командира НОМЕР_1 (по особовому складу) від 25.03.2024 року №93-РС (за станом здоров`я) виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направити на зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.
Щодо 1-ї позовної вимоги щодо не нарахування і не виплати належного ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення, які мають постійний характер за період проходження служби у Військової частини НОМЕР_1 з 13.06.2023 по 25.03.2024 р.р.
Частиною 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до ст.12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з п. 1 ст. 9 Закону України №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пунктами 2 - 4 цієї правової норми встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).
Згідно з пунктом 2 вказаного Порядку №260, грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.
Пунктом 3 Порядку №260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Відповідно до пункту 17 Порядку № 260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 в Україні введено воєнний стан, який триває до сьогодні.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію", Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 року прийнята Постанова "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану №168" (далі - Постанова № 168, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Отже до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Таким чином, додаткова винагорода в розмірі 100000 грн. виплачується військовослужбовцям, зокрема, тим, які у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
З аналізу наведених норм Постанови №168 вбачається встановлення лише двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100000 гривень винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення, включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної).
При цьому, суд зауважує, що Постанова №168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захистом Батьківщини, за які виплачується збільшена до 100000 гривень винагорода.
Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення під час захисту Батьківщини. Така довідка видається відповідно до наказу командира військової частини.
Отже за 18 днів червня 2023 року позивачем отримано грошове забезпечення в повному обсязі включаючи додаткову винагороду у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Отже за 25 днів липня 2023 року позивачем отримано грошове забезпечення в повному обсязі включаючи додаткову винагороду в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових завдань.
Чи має позивач отримати додаткову винагороду збільшену до 100000 грн. за червень - липень (до 25.07.2023 року) представником позивача не зазначено, доказів виконання бойових завдань (рапортів, бойових розпоряджень) суду не надано.
Таким чином щомісячне грошове забезпечення за червень липень (до 25.07.2023 року включно) з додатковими видами грошового забезпечення (додаткових винагород) позивачем отримано в повному обсязі.
Відповідач погодився з обставиною знаходження позивача на стаціонарному лікуванні до 29.12.2023 року. (Довідка ВЛК (ВЧ НОМЕР_4 ) №1421 від 28.11.2023 року позивач потребує лікування терміном 30 календарних днів.)
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №371 від 29.12.2023 ОСОБА_1 на підставі п.9 розділу 1 наказу МОУ №260 від 07.06.2018 призупинено виплату грошового забезпечення у зв`язку з тривалим лікуванням з 29.12.2023. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №84 від 22.03.2024 ОСОБА_1 поновлено виплату грошового забезпечення.
Отже щомісячне грошове забезпечення виплачувалось позивачу до 29.12.2023 року.
Відповідно до абзацу першого пункту 11 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовцю на підставі висновку військово-лікарської комісії надається відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва). Відпустка надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення не може перевищувати 12 місяців поспіль. Огляд військово-лікарською комісією для вирішення питання про потребу у тривалому лікуванні проводиться не пізніше ніж через чотири місяці від початку лікування. Якщо відповідно до медичних документів закладу охорони здоров`я іноземної держави, до якого військовослужбовця направлено в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, хвороба або поранення (контузія, травма або каліцтво) військовослужбовця перешкоджає йому прибути до військово-лікарської комісії для проведення огляду з метою визначення потреби у тривалому лікуванні, такий огляд проводиться дистанційно в порядку, встановленому Міністерством оборони України. Висновок військово-лікарської комісії про потребу у тривалому лікуванні є підставою для продовження часу перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення на строк, визначений у такому висновку.
Також пунктом 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі Порядок № 260) визначено, що грошове забезпечення не виплачується в т.ч.:
- за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки;
Суд зазначає, що для виплати позивачу всіх належних видів грошового забезпечення військовослужбовця за період з 26.07.2023 року по 25 березня 2024 року позивач має не пізніше ніж через чотири місяці від початку лікування пройти огляд військово-лікарською комісією для вирішення питання про потребу у тривалому лікуванні, оскільки висновок ВЛК про потребу у тривалому лікуванні є підставою для продовження часу перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення на строк, визначений у такому висновку.
Відповідно до виписок із медичної карти стаціонарного хворого №1934 та №600 позивач у період з 28.12.2023 по 24.01.2024 та з 24.01.2024 по 31.01.2024 року знаходився на стаціонарному лікуванні у військовій частині НОМЕР_5 .
02.01.2024 військово-лікарською комісією ВЧ НОМЕР_5 прийнято рішення про необхідність лікування (реабілітації) терміном 30 календарних днів (довідка ВЛК від 02.01.2024 №7).
Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №175 позивач у період з 31.01.2024 по 22.02.2024 знаходився на стаціонарному лікуванні у військовій частині НОМЕР_5 .
20.02.2024 військово-лікарською комісією ВЧ НОМЕР_5 прийнято рішення про необхідність лікування (реабілітації) терміном 30 календарних днів (довідка ВЛК від 20.02.2024 №2777).
Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого б/н позивач у період з 22.02.2024 по 21.03.2024 знаходився на стаціонарному лікуванні у ДКП «Вінницьке експериментальне протезно-ортопедичне підприємство».
Відповідач не зазначив у відзиві у зв`язку з чим не враховано виписки із медичної карти стаціонарного хворого в період з 28.12.2023 по 21.03.2024 року та довідку ВЛК від 02.01.2024 №7 та довідку ВЛК від 20.02.2024 №2777 якими прийнято рішення про необхідність лікування (реабілітації) терміном 30 календарних днів.
Виходячи з матеріалів справи, існують висновки ВЛК щодо потреби позивача у лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням (травмою) у період з 28.12.2023 по 21.03.2024 року
Отже, для збереження за позивачем у спірний період (з період з 28.12.2023 по 21.03.2024 року) передбаченого абзацом першим пункту 11 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ права на грошове та матеріальне забезпечення, він мав би перебувати на лікуванні в закладах охорони здоров`я лише на підставі висновку ВЛК на строк, визначений у такому висновку.
Отже висновки ВЛК про потребу в лікуванні з зазначенням терміну, що згідно правової норми є обов`язковою умовою для збереження за військовослужбовцем грошового та матеріального забезпечення, надано суду.
Таким чином, слід погодитись з доводами позивача про наявність правових підстав для збереження за позивачем права на отримання грошового та матеріального забезпечення у спірний період.
В той же час, наказом командира військової частини НОМЕР_1 №371 від 29.12.2024 ОСОБА_1 на підставі п. 9 розділу 1 наказу МОУ №260 від 07.06.2018 призупинено виплату грошового забезпечення у зв`язку з тривалим лікуванням з 29.12.2024. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №84 від 22.03.2024 ОСОБА_1 поновлено виплату грошового забезпечення.
Тому, враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та скасувати наказ №371 від 29.12.2023 року командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) в частині п.32 щодо призупинення виплати грошового забезпечення з 29.12.2023 року солдату ОСОБА_1 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 №84 від 22.03.2024 в частині п.21 щодо поновлення виплат грошового забезпечення ОСОБА_1 .
А також є підстави частково задовольнити позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і не виплати належного ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення, які мають постійний характер за період проходження служби у Військової частини НОМЕР_1 з 29.12.2023 по 25.03.2024р.р.
Щодо 2 та 3 позовної вимоги щодо ненарахування та не виплати додаткової винагороди встановленої у розмірі 100000 щомісячно за період стаціонарного лікування з 26.07.2023 року по 21.03.2024 року та стягнення суми в розмірі 527564,47 грн..
Як встановлено судом, з довідки №3806 від 05.08.2023 року про обставини травми, 26.07.2023 під час виконання обов`язків із захисту Батьківщини в районі населеного пункту Кліщіївка Бахмутського району Донецької області Позивач отримав множинні вогнепальні осколкові сліпі поранення нижніх кінцівок з переломом обох кісток лівої гомілки.
Суд зазначає, що в контексті спірних правовідносин, постанова №168 передбачає дві підстави для проведення нарахування і виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1 такої Постанови, у розмірі 100000,00 грн., а саме:
1) які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого;
2) які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Відповідно до виписок з медичної карти стаціонарного лікування хворого ( ОСОБА_1 ) з усіх лікувальних закладів (за переліком зазначених в матеріалах справи та досліджених судом) ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні безперервно з урахуванням дати отримання тяжкого поранення з 26.07.2023 року по 21.03.2024 р.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №990 від 05.11.2023 ОСОБА_1 здійснено доплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн. за час лікування від поранення за період з 18.08.2023 до 31.10.2023 в сумі 241483,87 грн. (нараховано 245161,29 грн)
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №798 від 05.03.2024 ОСОБА_1 здійснено доплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн. за час лікування від поранення за період з 01.11.2023 до 25.11.2023, з 04.12.2023 до 28.12.2023, з 02.01.2024 до 31.01.2024 в сумі 260752,68 грн..
Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1518 ОСОБА_1 знаходився у стаціонарі з 01.11.2023 по 30.11.2023 рік.
Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 28.12.2023 року Державного комерційного підприємства "Вінницьке експериментальне протезно-ортопедичне підприємство" (ДКП "ВЕПОП") позивач знаходився у стаціонарі з 30.11.2023 по 28.12.2023 рік.
Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1934 (ВЧ НОМЕР_5 ) ОСОБА_1 знаходився у стаціонарі з 28.12.2023 по 24.01.2024 рік.
Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №600 (ВЧА7011) ОСОБА_1 знаходився у стаціонарі з 24.01.2024 по 31.01.2024 рік.
Отже, період з 01.11.2023 до 31.01.2024 є безперервним, а тому суду не зрозумілі підстави виплати додаткової винагороди відповідачем вибірково за періоди з 01.11.2023 до 25.11.2023, з 04.12.2023 до 28.12.2023, з 02.01.2024 до 31.01.2024, підстави виключення періодів з 26.11.2023 по 03.12.2023 рік та з 29.12.2023 по 01.01.2024 рік у відзиві не наведено з належним обґрунтуванням такого виключення.
Позивач в позовній заяві наводить розрахунок суми до стягнення, виходячи з таких складових:
Розрахунок щомісячної додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн. щомісячно за період стаціонарного лікування за період з 26.06.2023 року по 21.03.2024 року включно
Щомісячна додаткова винагорода грошового забезпечення складала 100000,00 грн.
з липня 2023 року по лютий 2024 року включно 8 місяців х 100000 грн. = 800000,00 грн.
Відповідно до довідки наданої відповідачем №698 від 4.06.2023, позивачу (за час проходження служби у відповідача) сплачено додаткову бойову винагороду у розмирі 604301,07 грн.
Різниця складає 290693,36 грн. (894994,43 грн - 604301,07 грн)
Одночасно, відповідно до відомостей Податкової служби України станом на 12.07.2024 року сума доходу нарахована відповідачем за період з 13.06.2023 року по 25.03.2024 р. включно складає: 560489,54 грн.
Таким чином заборгованість перед позивачем, на думку представника позивача, з щомісячного грошового забезпечення, (з 13.06.2023 року по 26.03.2024 р.) та з додаткової бойової винагороди (з 26.06.2023 року по 21.03.2024 р.), складає 527564,47 грн. (193059,58 грн. + 894994,43 - 560489,54 грн.)
На вимогу суду представником позивача надано виписки по картковому рахунку позивача за період з червня 2023 року по травень 2024 року. З вказаних виписок встановлено надходження грошових коштів на рахунок позивача, в той же час сформовані виписки не мають ані ЄДРПОУ ані назви відповідача (вч НОМЕР_1 ) для ідентифікації особи від якої здійснені такі зарахування. Проте представником позивача не зазначено в судовому засіданні, що позивач має інші джерела доходу ніж грошове забезпечення за проходження служби у Збройних силах України у ВЧ НОМЕР_1 за вказаний період.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України встановлено Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 (далі - Наказ № 260).
Пунктом 2 Наказу № 260 вказано, що включає в себе грошове забезпечення, зокрема винагороди.
Відповідно до п. 3 Наказу № 260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є:
штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина);
накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження;
накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення;
накази про присвоєння військових звань;
грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Пунктом 3 Наказу № 260 визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.
Згідно п. 8 Наказу № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).
Пунктами 8 та 9 розділу XXXIV Наказу № 260 встановлено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини; керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин. Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.
Пунктом 10 розділу XXXIV. Наказу № 260 визначено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень також включаються військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних),- з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 р. передбачено, що виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Абзацем 4 пункту 1 Постанови №168 встановлено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включаються особи, зазначені у цьому пункті, у тому числі ті, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Таким чином, ВЧ НОМЕР_1 за період 2024 року нараховано (сплачено) додаткової бойової винагороди за період з 02.01.2024 року по 31.01.2024 рік.
В той же самий час судом досліджено виписки з лікувальних закладів за 2024 рік, серед яких є період з 31.01.2024 по 22.02.2024 - стаціонарне лікування у військовій частині НОМЕР_5 та період з 22.02.2024 по 21.03.2024 - стаціонарне лікування у ДКП «Вінницьке експериментальне протезно-ортопедичне підприємство».
Отже, судом не встановлено здійснення виплат за 01.02.2024 по 21.03.2024 рік, що не заперечується відповідачем, не надано відповідних доказів та пояснень.
З виписок банку щодо надходжень на карткових рахунок позивача коштів, обліковуються додаткові надходження сум за січень 6993,50 грн., за березень - 9359,30 грн. Пояснення щодо вказаних надходжень не надані ані позивачем ані відповідачем.
Таким чином, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача щодо протиправної бездіяльності щодо не нарахування та не виплаті додаткової винагороди встановленої у розмірі 100000 грн за період стаціонарного лікування з 01.02.2024 по 21.03.2024 рік.
Отже, кількість днів перебування у стаціонарі з 01.02.2024 по 21.03.2024 р. складає 29 днів +21 день =50 днів . Розрахунок недоплаченої винагороди: 200000 (сума за 2 місяці) / 60 днів х 50 днів = 166666,66 грн за відрахуванням 1,5% військового збору.
Отже сума яка підлягає до стягненню судом є 166666,66 грн, отже і 3-я позовна вимога має бути задоволена частково.
Щодо позовних вимог (4-8) щодо не здійснення повного розрахунку з позивачем при звільненні.
Наказом №87 від 25.03.2024 року командира військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця за призовом солдата ОСОБА_1 , звільненого наказом командира НОМЕР_1 (по особовому складу) від 25.03.2024 року №93-РС (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби ) з 25 березня 2024 року визначено «виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направити на зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Виплатити грошову компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченою пунктом 12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за 2024 рік за 14 календарних діб в сумі 9606 грн 94 коп.
Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік не отримав.
Виплатити одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до Постанови КМУ від 17.09.2014 року №460 за 10 календарних місяців.»
компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій в сумі 9606,94 грн
одноразову грошову допомогу при звільненні 8234,60 грн.
Отже в задоволенні 4-8 позовних вимогах слід відмовити.
Щодо 9-ї позовної вимоги - щодо індексації грошового забезпечення позивача за період 2023 року та з 01 січня 2024 року по 25 березня 2024 року. суд зазначає про таке.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Так, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" №1282-ХІІ від 03.07.1991 року (далі-Закон України №1282-ХІІ).
В силу вимог частини 1 статті 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення-встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
За правилами частини 1 статті 2 вказаного Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно частини 1 статті 4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Позивач знаходився на військовій службі та отримував грошове забезпечення у відповідача з 13.06.2023 року.
Суд зазначає, що в силу вимог абзацу 18 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022, зупинено на 2023 рік дію, зокрема, Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Таким чином, суд зазначає, що у 2023 році проведення індексації грошового забезпечення, в тому числі, і військовослужбовців, не здійснюється з огляду на імперативні приписи Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX.
Вказана норма Закону є чинною та неконституційною не визнавалася, а тому, підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
З урахуванням наведеного, підстави для нарахування індексації у 2023 році відсутні.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та нарахування сум індексації визначено Порядком № 1078.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 1078 визначено, що значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків у місяці, в якому відбувається підвищення тарифних ставок (посадових окладів). Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифних ставок (посадових окладів).
Однак відповідно до положень статті 39 Закону № 3460-ІХ обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з 01.01.2024.
Закон № 3460-ІХ має вищу юридичну силу над підзаконними актами, зокрема і над Порядком № 1078. Тому ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.
Враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону № 3460-ІХ, а не Порядку № 1078.
У разі зростання посадового окладу (тарифної ставки) з січня 2024 року, сума індексації заробітної плати має визначатись з урахуванням положень пункту 5 Порядку № 1078, тобто значення індексу споживчих цін у січні приймається за 1 або 100 відсотків і для проведення подальшої індексації обчислення індексу споживчих цін починається з лютого 2024 року.
Отже, у разі зростання посадового окладу (тарифної ставки) з січня 2024 року, сума індексації заробітної плати має визначатись з урахуванням положень пункту 5 Порядку №1078, тобто значення індексу споживчих цін у січні приймається за 1 або 100 відсотків і для проведення подальшої індексації обчислення індексу споживчих цін починається з лютого 2024 року.
У разі, якщо підвищення посадових окладів (тарифних ставок) у січні 2024 року не відбувається, то обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів здійснюється з січня 2024 року.
Право на індексацію грошових доходів настає, якщо величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації 103% (абзац другий пункту 1-1 Порядку № 1078).
Абзацом третім пункту 1-1 Порядку № 1078 визначено, що індекс споживчих цін обчислюється Держстат) і публікується в офіційних періодичних виданнях не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним.
Індекси споживчих цін опубліковані Держстатом в газеті «Урядовий кур`єр» за: - січень 100,4% (№ 31 від 13.02.2024); лютий 100,3% (№ 52 від 12.03.2024); березень 100,5% (№ 74 від 11.04.2024); квітень 100,2% (№ 98 від 14.05.2024); травень 100,6% (№ 119 від 12.06.2024); червень 102,2% (№ 141 від 12.07.2024).
Відповідно до пункту 11 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Ураховуючи те, що індекс споживчих цін за червень опублікований в газеті Урядовий кур`єр 12.07.2024, і наростаючим підсумком з січня по червень перевищив 103% (103,8% за посадами працівників, у яких посадові оклади підвищені з 1 січня 2024 року ((100,0% (місяць підвищення приймається 100%) х 100,3% х 100,5% х 100,2% х 100,6% х 102,2%) і 104,3% за посадами, працівників і військовослужбовців, у яких не відбулося підвищення посадових окладів, згідно із Законом № 3460-ІХ обчислення індексу споживчих цін провадиться з 1 січня 2024 року (100,4% х 100,3% х 100,5% х 100,2% х 100,6% х 102,2%)) індексація нараховується в серпні.
Отже, індексації в межах прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 грн) підлягають грошові доходи (заробітна плата, грошове забезпечення), починаючи з серпня 2024.
Відповідно до матеріалів справи позивач звільнений з військової служби 25.03.2024 року.
Відтак вимоги про нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за період часу з 01.01.2024 по 25.03.2024 є безпідставними й до задоволення не підлягають.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди на користь позивача в розмірі 300000 грн, суд зазначає про таке.
Позовні вимоги в цій частині обґрунтовані тим, що позивач воював за Батьківщину і розраховував на повагу до своїх прав, зокрема, на право отримати належне грошове забезпечення, яке систематично та грубо порушувалось Відповідачем. Внаслідок вчинення Відповідачем протиправних діянь, Позивач зазнав моральної шкоди, яка полягає в тому, що Позивач тривалий час зазнає душевного болю, його не лишає почуття постійного стресу та приниження, що призвело до порушення його життя, Позивач відчуває себе не потрібним. Після поранення життя Позивача значно ускладнилось і його відновлення (фізичне та психологічне) вимагає значних додаткових витрат, проте він не може собі їх дозволити оскільки не отримав належне йому грошове забезпечення. Для купівлі найнеобхіднішого Позивачу доводиться постійно звертатись до друзів та знайомих щоб брати в борг, що додатково викликає сильні емоції приниження.
У зв`язку із цим, вважає є всі підстави для відшкодування Позивачу моральної шкоди спричиненої протиправними діяннями Відповідача, розмір якої оцінюємо у суму 300000 (триста тисяч) гривень.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
До того ж, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Отже, моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Звертаючись до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач повинен зазначити обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена.
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні; чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Разом з тим, в силу ст.1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).
Дана правова позиція викладена у відповідності до постанов Верховного Суду від 13.04.2023 року у справі №1.380.2019.005731, від 22.01.2020 року у справі №560/798/16-а.
Водночас, зважаючи на те, що в межах розгляду цієї справи встановлено протиправність дій відповідача, суд дійшов висновку про те, що негативні емоції позивача внаслідок таких дій перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із такими діями відповідача, а відтак завдали йому моральної шкоди.
Що стосується її розміру, то відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №823/868/18.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ухвалюючи це судове рішення, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.
Враховуючи, що позивач у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» має пільгу щодо сплати судового збору та за подання позовної заяви судовий збір не сплачував, підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України, відсутні.
Керуючись ст. ст.241-246, 262 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ №371 від 29.12.2023 року командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) в частині п.32 щодо призупинення виплати грошового забезпечення з 29.12.2023 року солдату ОСОБА_1 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 №84 від 22.03.2024 в частині п.21 щодо поновлення виплат грошового забезпечення ОСОБА_1 .
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування і невиплати належного ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення, які мають постійний характер за період проходження служби у Військової частини НОМЕР_1 з 29.12.2023 по 25.03.2024 р.р.
Зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячне грошового забезпечення, які мають постійний характер за період проходження служби у Військової частини НОМЕР_1 з 29.12.2023 по 25.03.2024 р.р. з урахуванням виплачених сум.
Визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди встановленої у розмірі 100000 грн за період стаціонарного лікування з 01.02.2024 по 21.03.2024 рік.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 06 березня 2025 року.

Суддя О.В. Єфанова