Справа № 640/9430/21
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2025 року Справа № 640/9430/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Апарату Верховної Ради України, Управління справами Апарату Верховної Ради України
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
07.04.2021 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України, в якому позивач просить:
- бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 24 березня 2003 року по 27 листопада 2014 року визнати протиправною;
- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки в сумі 48 720 грн. 63 коп. (сорок вісім тисяч сімсот двадцять гривень 63 коп.);
- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 25.05.2006 року по день фактичного розрахунку, з 13.07.2007 року по день фактичного розрахунку, з 11.01.2010 року по день фактичного розрахунку, з 12.12.2012 року по день фактичного розрахунку, з 27.11.2014 року по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України та ним не використано щорічну основну відпустку. При звільненні позивач подав заяву про надання довідок щодо заробітної плати та виплату належної йому суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки. Однак, листом Апарат Верховної Ради України відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку. Вказане рішення відповідача не ґрунтується на вимогах закону, так як чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України. Позивач вважає, що видатки з виплати грошової компенсації має нести саме Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень ВРУ. При цьому, відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати гарантованої законом компенсації при звільненні. З огляду на вказане позивач просив задовольнити позовні вимоги.
09.04.2021 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва залишено позов без руху.
На виконання вимог ухвали від 09.04.2021 року позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.
27.04.2021 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
25.05.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказано, що відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати гарантованої законом компенсації при звільненні.
22.06.2021 року від Апарату Верховної Ради України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів в межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати. Апарат ВРУ ніколи не є роботодавцем для позивача. Позивач перебував в трудових відносинах з народним депутатом, який самостійно здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, та не звертався до нього з заявами з приводу використання всіх днів відпустки, чи отримання компенсації за невикористанні дні відпусток в межах фонду встановленому народному депутату України. Зазначає, що Апарат ВРУ не порушував права позивача, а отже відсутня його вина.
19.02.2025 року матеріали справи надійшли до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Дєєву М.В.
25.02.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято справу до провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
04.03.2025 року від позивача надійшли додаткові пояснення по справі щодо клопотань відповідача.
26.03.2025 року від Апарату Верховної Ради України надійшли додаткові пояснення по справі, відповідно до яких вказано, що законодавством України не передбачено жодного іншого джерела для здійснення будь-яких виплат помічникам-консультантів, окрім фіксованого фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.
15.04.2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні клопотань відповідача-1 про закриття провадження, про залишення позову без розгляду, про об`єднання в одне провадження справ, про залишення позову без руху, залучено до участі у справі в якості другого відповідача Управління справами Апарату Верховної Ради України.
21.04.2025 року від Управління справами Апарату Верховної Ради України надійшла заява, відповідно до якої вказано, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, що міститься, зокрема, у постанові від 23 грудня 2021 року у справі №370/2759/18, спір, який підлягає розгляду адміністративним судом це публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, та який виник у зв`язку з виконанням, неналежним виконанням або невиконанням (бездіяльність) такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів, яка за загальним правилом, встановлюється у суді першої інстанції за заявою однієї із сторін. Разом з тим Управління справами Апарату Верховної Ради України не є суб`єктом владних повноважень, що підтверджується Положенням про Управління справами Апарату Верховної Ради України, затвердженим розпорядженням Голови Верховної Ради України від 23 січня 2024 року № 43-К. При цьому Управління справами Апарату Верховної Ради України не здійснює публічно-владні управлінські функції.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів з наступною кількістю календарних днів невикористаної щорічної відпустки:
- 4 скликання ОСОБА_2 з 24.03.2003 року до 25.05.2006 року 35 календарних днів щорічної основної відпустки та 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки, всього 50 календарних днів;
- 5 скликання ОСОБА_3 з 17.07.2006 року до 13.07.2007 року 11,5 календарних днів щорічної основної відпустки та 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки, всього 26,5 календарних днів;
- 6 скликання ОСОБА_2 з 03.12.2007 року до 11.01.2010 року 3 календарних дні щорічної основної відпустки та 30 календарних днів щорічної додаткової відпустки, всього 33 календарних днів;
- 6 скликання ОСОБА_2 з 12.01.2010 року до 12.12.2012 року 3,5 календарних дні щорічної основної відпустки;
- 6 скликання ОСОБА_2 з 02.01.2013 року до 27.11.2014 року 30 календарних днів щорічної основної відпустки.
17.02.2021 року позивач звернувся з заявою до відповідача про виплату йому належної суми компенсації за невикористану частину основної щорічної відпустки.
Не погоджуючись із вказаною бездіяльністю, з метою захисту свої прав та законних інтересів, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» №2790-ХІІ від 17.11.1992 (далі Закон України №2790-ХІІ) народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.
Згідно із частиною 3 статті 34 Закону України №2790-ХІІ помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.
На чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.
Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, але не є державними службовцями, також можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.
Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.
Відповідно до частини 4 статті 34 Закону України №2790-ХІІ народний депутат має право у межах загального фонду, виділеного йому для оплати праці помічників-консультантів та не використаного ним для цієї мети, сплачувати визначені договорами чи угодами роботи, послуги, пов`язані із здійсненням депутатських повноважень.
Правовий статус помічника-консультанта народного депутата України визначається Положенням про помічника-консультанта народного депутата, затвердженого постановою ВР України від 13.10.1995 №379/95-ВР (далі Положення №379/95-ВР).
Відповідно до пунктів 3 та 4 статті 1.1 Положення №379/95-ВР помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата України перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата України прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - до секретаріатів міських рад.
Згідно із статтею 3.1 Положення №379/95-ВР персональний відбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 4.1 Положення №379/95-ВР розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що всі виплати що виникають з трудових правовідносин, в тому числі грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки здійснюються Апаратом Верховної Ради України з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.
Частиною першою та третьою статті 4.4 Положення №379/95-ВР передбачено, що помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше. За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».
Згідно із частиною четвертою статті 4.7 Положення №379/95-ВР витрати Верховної Ради України, виконавчих органів, органів місцевого самоврядування, пов`язані з діяльністю помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі щодо оплати додаткової відпустки, входять до переліку витрат для забезпечення діяльності народного депутата України.
Судом встановлено, що при звільненні позивача йому не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку, а саме: - з 24.03.2003 року до 25.05.2006 року 35 календарних днів щорічної основної відпустки та 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки, всього 50 календарних днів; - з 17.07.2006 року до 13.07.2007 року 11,5 календарних днів щорічної основної відпустки та 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки, всього 26,5 календарних днів; - з 03.12.2007 року до 11.01.2010 року 3 календарних дні щорічної основної відпустки та 30 календарних днів щорічної додаткової відпустки, всього 33 календарних днів; - з 12.01.2010 року до 12.12.2012 року 3,5 календарних дні щорічної основної відпустки; - з 02.01.2013 року до 27.11.2014 року 30 календарних днів щорічної основної відпустки.
Суд вважає, що до правовідносин у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми КЗпП України та Закону України «Про відпустки».
Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначені Законом України від 15.11.1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі також -Закон № 504/96-ВР).
Відповідно до частини 3статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку, чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки
Згідно із частиною 1статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.
Положення частин першої та четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої та четвертої статті 83 КЗпП України в редакціях, чинних до листопада 2015 року.
Аналіз наведених вище норм Закону України «Про відпустки» та КЗпП України дає підстави суду для висновку про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку при звільненні з роботи не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці та є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні.
Отже, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.
Окрім того, суд зазначає, що згідно з підпунктами 1 та 2 пункту 10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 року № 769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Як вже зазначалось судом, позивача призначено на посаду та звільнено із посади помічника-консультанта народного депутата України відповідними розпорядженнями Апарату Верховної Ради України , а отже суд дійшов висновку, що позивач перебував у трудових відносинах саме із Апаратом Верховної Ради України, а не із відповідним народним депутатом України Верховної Ради України.
Отже, видатки з виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.
Суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо відсутності у Апарату ВРУ обов`язку виплати компенсації, оскільки, всі виплати здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників - консультантів, оскільки такі твердження не відповідають вимогам Закону №2790-ХІІ.
Положеннями статті 34 Закону України №2790-ХІІ встановлено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте, не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом.
Чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку що відповідачем-1 допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 24 березня 2003 року по 27 листопада 2014 року.
Компенсація за всі не використані працівником дні щорічної відпустки є державною гарантією, а спір про стягнення цієї компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із її несвоєчасною виплатою на підставі статті 117 КЗпП України є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.
Грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одноразовою виплатою, яка включається до додаткового фонду заробітної плати, є виплатою за невідпрацьований час, і має компенсаційний характер, пов`язаний, як правило, із фактом звільнення працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 (справа №1-13/2013) указав, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, зазначила таке.
Статтею 116 КЗпП України визначено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (постанова Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 206/4411/16-а).
З огляду на положення статей 116, 117 КЗпП України суд дійшов висновку, що позивачу в день її звільнення підлягала компенсація за невикористані відпустки, яка не виплачена з вини роботодавця (у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів), що є порушенням законодавства про оплату праці та створює підставу для відповідальності останнього за статтею 117 КЗпП України.
При цьому, в частині заявленої суми компенсації суд зазначає, що така до задоволення не підлягає, так як суд не може перебрати на себе повноваження щодо нарахування компенсації.
Отже, суд дійшов висновку, що позовна вимога про зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 02 червня 2003 року до 30 листопада 2017 року підлягає до часткового задоволення.
Щодо позовної вимоги про зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 25.05.2006 року по день фактичного розрахунку, з 13.07.2007 року по день фактичного розрахунку, з 11.01.2010 року по день фактичного розрахунку, з 12.12.2012 року по день фактичного розрахунку, з 27.11.2014 року по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 117 КзПП України, в редакції до 19.07.2022, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до ст.117 КзПП України, в редакції після 19.07.2022, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.
Так як, станом на день розгляду справи відповідачем-1 не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, то така вимога є передчасною та до задоволення не підлягає.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Згідно ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
З урахуванням положень статті 139 КАС України та відповідно до задоволених вимог, судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в розмірі 454,00 грн., за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1.
Керуючись ст.ст. 139, 243-246,257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 24 березня 2003 року по 27 листопада 2014 року.
Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 24 березня 2003 року по 27 листопада 2014 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні) за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв