Справа № 588/2088/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 р.Справа № 588/2088/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 07.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Огієнко О.О, вул. Миру, 9, м. Тростянець, Тростянецький, Сумська, 42600, по справі №588/2088/24

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції , ОСОБА_2 , Управління патрульної поліції в Сумській області

про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач, апелянт) звернувся до Тростянецького районного суду Сумської області з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі відповідач, ДПП), Управління патрульної поліції в Сумській області (далі УПП в Сумській області), поліцейського 2 взводу 3 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Сумській області Ємельяненка Олексія Вікторовича (далі поліцейський Ємельяненко О.В.), в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА №3211091 про адміністративне правопорушення від 07.10.2024, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за ч. 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі КУпАП) у розмірі 3400 грн, а провадження по адміністративній справі закрити.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 07 квітня 2025 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність фактичним обставинам справи, що мають значення для справи, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що оскаржувана постанова, ґрунтується чітко на порушенні Позивачем правил дорожнього руху щодо перевищення швидкості, відповідальність за яке передбачена ст.122 КУпАП. Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3211091, адміністративне стягнення було накладено лише за ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Стверджує, що відсутні жодні докази відсутності посвідчення водія відповідної категорії на право керування транспортним засобом, що підтверджує факт винесення постанови не за тією нормою КУпАП.

ДПП подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення. Наполягало на законності та обґрунтованості ухваленої постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України).

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3 ст. 268 КАС України).

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників позивача та ДПП та УПП в Сумській області, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини, які не оспорено сторонами.

07.10.2024 поліцейським Ємельяненком О.В. відносно ОСОБА_1 винесена постанова про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3211091, якою на ОСОБА_1 було накладено адміністративне стягнення за ч. 2 ст. 126 КУпАП у виді штрафу в розмірі 3400 грн.

Згідно зі змістом цієї постанови ОСОБА_1 07.10.2024 о 09 год. 49 хв. у с. Верхня Сироватка, дорога Н-12, 17 км, водій транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT д.н.з. НОМЕР_1 не мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Водія було зупинено за перевищення швидкісного режиму в населеному пункті, рухався зі швидкістю 93 км/год., чим перевищив дозволену швидкість на 43 км/год. Вимірювання проводилося лазерним вимірювачем швидкості TruCam ІІ LTI 20/20 008384, чим порушив вимоги п. 2.1.а Правил дорожнього руху керування транспортного засобу особою, яка не має права керування таким транспортним засобом (а.с. 21-22, 31, 55).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірна постанова винесена в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначені чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України Про дорожній рух від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі Закон 3353-XII) Закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

За визначенням, наведеним у статті 14 Закону 3353-XII, учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

У силу приписів статті 14 Закону № 3353-XII учасники дорожнього руху серед іншого зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до пункту 1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі по тексту ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно з пунктом 1.9. ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з пунктом 12.4. ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Диспозиція ч. 1 ст. 122 КУпАП передбачає відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Відповідно до п. 2.1.а Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передачу керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні, та інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото-і кінозйомки, відеозапису.

Згідно ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною 2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Так, спірна постанова складена у зв`язку з допущенням позивачем двох адміністративних правопорушень:

- перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину (ч. 1 ст. 122 КУпАП);

- керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом (ч. 2 ст. 126 КУпАП).

На підтвердження правомірності постанови про накладення адміністративного стягнення представником відповідача разом із відзивом було надано відеозапис з приладу LTI 20/20 TruCam ІІ серії TC008384, посилання на який міститься в оскаржуваній постанові. Також надано світлини з інформацією про автомобіль під керуванням позивача та зафіксованою швидкістю руху 93 км/год та копію інформаційного файлу з лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів LTI 20/20 TruCam ІІ серійний номер TC008384 (а.с. 46-47, 51).

Дослідивши вказані відеозапис та світлини, що на них зафіксовані обставини про те, що 07.10.2024 о 09 год. 49 хв. у с. Верхня Сироватка Сумської області, дорога Н-12, 17 км ОСОБА_3 керуючи транспортним засобом VOLKSWAGEN PASSAT д.н.з. НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 93 км/год.

Прилад LTI 20/20 TruCam ІІ (серійний номер TC008384) пройшов повірку, має сертифікат відповідності(а.с. 50-52).

Допущення правопорушення в частині перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину позивачем не оскаржується.

Отже обставини викладені у постанові про адміністративне правопорушення щодо перевищення позивачем швидкості руху в населеному пункті підтверджуються сукупністю досліджених доказів.

Стосовно керування ОСОБА_1 транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, колегія суддів звертає увагу на таке.

Представник позивача у позові зазначила, що позивач 07.10.2024 о 09 год 49 хв їхав по дорозі Н-12, 17 км у с. Верхня Сироватка Сумської області на автомобілі VOLKSWAGEN PASSAT д.н.з. НОМЕР_1 та його зупинили поліцейські УПП. Позивач повідомив поліцейським, що він пройшов навчання на курсах по підготовці водіїв транспортних засобів з механічною коробкою передач категорії «В».

Крім того, представник позивача до позову додала довідку та свідоцтво про закінчення теоретичної підготовки ОСОБА_3 з керування транспортним засобом за відповідною програмою підготовка водіїв транспортних засобів категорії «В».

Колегія суддів вважає правильним твердження суду першої інстанції про те, що саме по собі проходження навчання на курсах по підготовці водіїв транспортних засобів категорії «В» не надає права водію керувати транспортними засобами такої категорії, а лише є передумовою для подальшого складання іспиту для отримання посвідчення водія у відповідних підрозділах Національної поліції.

Отже обставини факту керування позивачем транспортним засобом без посвідчення на право керування транспортними засобами категорії «В» не заперечують стороною позивача та не підлягають доказуванню.

Доводи апелянта про відсутність доказів керування позивачем транспортним засобом без прав колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки представник позивача у судовому засіданні підтвердила факт як зупинки транспортного засобу, яким керував саме позивач, ОСОБА_1 , за перевищення швидкості так і факт наявності у ОСОБА_1 посвідчення на право керування транспортними засобами категорії лише «А» «А1».

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що як спірна постанова так і дії поліцейського при розгляді адміністративної справи повністю відповідають вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак вимоги апелянта про скасування рішення суду першої інстанції є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішення в справі "O'Halloran and Francis v. the United Kingdom", зазначено, що будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати значної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний, в першу чергу, дотримуватись вимог Правил дорожнього руху та, зокрема, швидкісного режиму у населеному пункті, керування транспортним засобом виключно за наявності посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Посилання представника апелянта на те, що постанова щодо перевищення швидкості, окремо відносно позивача не виносилась, за вказаним фактом він до адміністративної відповідальності не притягувався колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки за фабулою постанови ОСОБА_1 07.10.2024 о 09 год. 49 хв. у с. Верхня Сироватка, дорога Н-12, 17 км, водій транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT д.н.з. НОМЕР_1 не мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Водія було зупинено за перевищення швидкісного режиму в населеному пункті, рухався зі швидкістю 93 км/год., чим перевищив дозволену швидкість на 43 км/год. , а штраф був накладений з урахуванням положень ст. 36 КУпАП.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта, щодо не застосування до нього, як особи, яка у встановленому порядку навчається водінню транспортного засобу положень ч.1 та 2 ст. 126 КУпАП, оскільки будь-яких доказів, що він на час зупинки здійснював навчальну їзду в присутності спеціаліста з підготовки водіїв і за достатніх початкових навичок водіння у того хто навчається до суду не надано та судом під час розгляду не встановлено.

Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з частиною першою статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 07 квітня 2025 року по справі №588/2088/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк