Справа № 260/1297/25
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2025 рокум. Ужгород№ 260/1297/25

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Іванчулинця Д.В.,

при секретарі судового засідання Куля Т.Т.,

за участі сторін та осіб, які беруть участь в розгляді справи:

представники сторін не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Свалявського районного суду Закарпатській області (вул. Духновича, буд. 2, м. Свалява, Закарпатська область, 89300, ), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області (вул. Загорська, буд. 30, м. Ужгород, Закарпатська область, 88017, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до частини третьої статті 243 КАС України 16 червня 2025 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено та підписано 18 червня 2025 року.

03 березня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом Свалявського районного суду Закарпатській області (далі відповідач 1), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області (далі відповідач 2), в якому просить:

1) визнати протиправним і скасувати наказ Свалявського районного суду №15/02-07 від 03 лютого 2025 року «Про встановлення на 2025 рік надбавок за вислугу років на державній службі у відсотковому розмірі, відповідно до пункту 13 розділу Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» у частині встановлення з 03.02.2025 року надбавки за вислугу років на державній службі керівнику апарату Свалявського районного суду ОСОБА_1 в розмірі 30% посадового окладу»;

2) зобов`язати ТУ ДСАУ у Закарпатській області здійснити перерахунок та виплату керівнику апарату Свалявського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі з 03 лютого 2025 року відповідно до ч.1 ст.52 Закону України «Про державну службу» а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу;

3) зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Закарпатській області в подальшому нараховувати та виплачувати надбавку за вислугу років керівнику апарату Свалявського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 відповідно до ч.1 ст.52 Закону України «Про державну службу» а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Заявлені позовні вимоги аргументує тим, що вона є керівником апарату Свалявського районного суду Закарпатської області зі стажем державної служби понад 27 років. Поряд з цим, з 01 січня 2025 року відповідач 1 на підставі п. 13 розділу Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» встановив їй надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 30 відсотків посадового окладу, що суперечить нормам Закону України «Про державну службу». Вказане рішення відповідача 1 вважає протиправним, оскільки норми закону про державний бюджет не можуть скасовувати права та гарантії, передбачені спеціальними законами, на що неодноразово наголошував Конституційний Суд України. Окрім того, таке рішення є порушенням ст. 58 Конституції України, оскільки закон не може мати зворотної дії в часі та не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 березня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

21 березня 2025 року відповідач 2 подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позов, в якому проти заявлених позовних вимог заперечив. Звертає увагу суду на те, що нові законодавчі норми можуть змінювати умови оплати державних службовців (система та розміри), а відповідні відносини публічної служби, які виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Так, у 2025 році передбачено два різні правові режими оплати праці державних службовців: 1) у разі проведення класифікації посад відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1409 від 29.12.2023 року; 2) у разі не проведення класифікації посад. За умови класифікації посад та застосування посадового окладу, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України №1409, неможливо застосувати положення Закону України «Про державну службу», про що прямо зазначено у п.13 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік». Вважає, що Закони України «Про Державний бюджет на 2025 рік» та «Про державну службу» є нормативно-правовими актами рівної юридичної сили, але Закон «Про Державний бюджет на 2025 рік» прийнятий пізніше, тому підлягає застосуванню в спірних правовідносинах.

04 квітня 2025 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду закрито підготовче провадження в даній справі та розгляд такої призначено по суті.

Ухвалу про відкриття провадження в даній адміністративній справі було надіслано відповідачу 1 з використанням системи ЄСІТС та доставлено в його електронний кабінет 07 березня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

У встановлений судом строк відповідач 1 відзив на позовну заяву не надав, про причини неподання такого не повідомив, про продовження процесуального строку для його подання не клопотав.

Станом на день розгляду справи, відповідач 1 суб`єкт владних повноважень відзиву на позовну заяву не подав, що в силу вимог ч.4 ст.159 КАС України, кваліфіковано судом, як визнання позову.

У судове засідання позивач не з`явився, однак в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує та просить задовольнити.

Представники відповідачів також у судове засідання не з`явилися, однак в матеріалах справи наявні клопотання про проведення розгляду справи у їх відсутності. Зокрема, представник відповідача 1 не заперечував проти задоволення позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 21 лютого 1997 року ОСОБА_1 призначена на посаду секретаря судових засідань Свалявського районного суду по переводу на підставі наказу голови Свалявського районного суду від 21 лютого 1997 року № 11, що підтверджується записом № 8 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 від 01 серпня 1991 року.

Цього ж дня прийняла присягу державного службовця.

Також згідно запису № 15 трудової книжки позивача судом встановлено, що на підставі наказу Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 січня 2008 року за № 12, ОСОБА_1 переведено з 18 січня 2008 року на посаду консультанта з кадрової роботи цього ж суду.

01 червня 2011 року позивача на підставі наказу Свалявського районного суду Закарпатської області від 30 травня 2011 року за № 44 призначено за переведенням на посаду заступника керівника апарату Свалявського районного суду Закарпатської області.

Згідно витягу з наказу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області від 25 липня 2016 року № 43/03-05 встановлено, що з 25 липня 2016 року ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 50 % посадового окладу.

Наказом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області від 01.11.2023 року за № 155/03-08, ОСОБА_1 переведено з посади заступника керівника апарату Свалявського районного суду Закарпатської області на посаду керівника апарату Свалявського районного суду Закарпатської області з 01 листопада 2023 року.

Станом на день виникнення спірних правовідносин позивач продовжує працювати в Свалявському районному суді Закарпатської області на посаді керівника апарату, а її стаж державної служби станом на 03 лютого 2025 року становить 27 років 11 місяців 14 днів.

На виконання вимог абз. 2 п. 13 розділу Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», ст.ст. 17, 46 Закону України «Про державну службу», роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 10 січня 2024 року №176 р/з щодо умов оплати праці державних службовців державних органів, які провели класифікації посад державної служби, враховуючи наказ від 30.10.2023 №10 «Про проведення класифікації посад державної служби в Свалявському районному суді», листа ДСА України №8-5896/24 від 26.02.2024 «Про результати класифікації посад державної служби», листа Національного агентства України з питань державної служби від 25.01.2024 №1267/92-24, наказом Свалявського районного суду Закарпатської області №15/02-07 від 03.02.2025 встановлено в період з 01.02.2025 по 31.12.2025, керівнику апарату Свалявського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 надбавку за вислугу років на державній службі на рівні 2% посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, а саме: у розмірі 30% посадового окладу, як такій, стаж державної служби якої станом на 03 лютого 2025 року складає 27 років 11 місяців.

Не погоджуючись з правомірністю такого рішення відповідача 1, з метою захисту гарантованого законодавством права на оплату праці позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 150 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, призначення на посади державних службовців, працівників, які виконують функції з обслуговування, оплата праці та соціальні гарантії працівників апаратів місцевих, апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, апарату Верховного Суду, секретаріатів Вищої ради правосуддя і Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Державної судової адміністрації України, Служби судової охорони регулюються нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, регламентується нормами Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (далі Закону №889).

Частиною першою статті 50 Закону № 889 державою гарантовано забезпечення достатнього рівня оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочення їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Відповідно до частини другої статті 50 Закону № 889 заробітна плата державного службовця складається з: посадового окладу; надбавки за вислугу років; надбавки за ранг державного службовця; виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; премії (у разі встановлення).

Згідно частини першої статті 46 Закону № 889 стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу (частина перша статті 52 Закону № 889).

Судом встановлено, що стаж державної служби ОСОБА_1 станом на 03 лютого 2025 року становить 27 рік 11 місяців, що передбачає надбавку за вислугу років у розмірі 50%.

19 листопада 2024 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» № 4059-IX (далі Закону №4059), який набрав чинності з 01 січня 2025 року.

Так, п. 3 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059, зупинено на 2025 рік дію, в тому числі, частина перша статті 52 Закону України «Про державну службу» в частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям державних органів, які здійснюють оплату праці на основі класифікації посад.

Окрім того, п. 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059 передбачено, що у 2025 році оплата праці державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з:

1) сталої заробітної плати - посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, інших доплат, передбачених законами України;

2) варіативної заробітної плати - премій, компенсацій за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та за вакантною посадою державної служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

При цьому зазначено, що норми Закону № 889 щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, Законом № 4059 не тільки зупинено положення Закону № 889, що регулюють порядок розрахунку надбавки за вислугу років державної служби, але й запроваджено норму, що їй суперечить, а саме: зменшує максимальну межу розміру надбавки за вислугу років на державній службі з 50 відсотків до 30 відсотків, та зменшує розмір самої надбавки з 3 до 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби.

Саме вказана законодавча норма була підставою для прийняття наказу Свалявського районного суду Закарпатської області №15/02-07 від 03.02.2025 року та обчислення позивачу надбавки за вислугу років у зменшеному розмірі.

Водночас зміни до Закону № 889 щодо зменшення щорічного та граничного відсотку набавки за вислугу років, у тому числі, у зв`язку із проведенням класифікації посад не вносилось.

Означене вказує на неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами, наявність у них протиріччя з одного й того самого предмета правового регулювання.

Верховний Суд неодноразового наголошував на тому, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага, надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18, постанова Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 400/1505/19).

Поряд з цим Верховний Суд у своїй постанові від 08 серпня 2024 року у справі № 420/11093/20 зауважив про можливість субсидіарного застосування загальних норм в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю. Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Спеціальним законодавчим актом, що регулює порядок проходження державної служби та визначення оплати праці державних службовців, є норми саме Закону № 889. В свою чергу правовідносини державної служби не входять до сфери правового регулювання норм Закону № 4059, який є спеціальним законодавчим актом, який затверджує Державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду.

Провівши правовий аналіз положень Закону № 889, суд не вбачає підстав для субсидіарного застосування в спірних правовідносинах п. 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059, оскільки вважає, що такі чітко врегульовані нормами спеціального законодавства та не потребують додаткового унормування. При цьому Закон № 889 не передбачає можливості визначення порядку обчислення надбавки за вислугу років державної служби нормами закону про Державний бюджет.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що законом про Державний бюджет України не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві; у разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони (рішення від 09.07.2007 року № 6-рп/2007, від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 та від 30.11.2010 року № 22-рп/2010).

Окрім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями п. 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 року у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 року в справі № 160/1088/19).

Відповідно до частини третьої статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії.

Отже, у разі суперечності між правовими нормами Закону України про Державний бюджет України та правовими нормами спеціальних законів України, якими врегульовано ті ж самі правовідносини, застосуванню підлягають правові норми спеціальних законів України.

Більше того, роз`яснення НАДС, інших міністерств та центральних органів виконавчої влади щодо розрахунку заробітної плати мають лише інформаційний характер і не встановлюють правових норм, а тому не можуть покладатися в основу видання наказів щодо встановлення складових заробітної плати державних службовців.

З огляду на наведене, суд вважає, що в спірних правовідносинах застосуванню підлягає норма саме спеціального нормативно-правового акту частина перша статті 52 Закону № 889, а не п. 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059, яким звужується обсяг прав та гарантій державних службовців, визначених чинним законодавством, а відтак, спірний наказ у відповідній частині, що стосується позивача, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

При цьому суд відхиляє посилання відповідача 2 на те, що норми Закону № 4059 підтягають застосуванню як такі, що прийняті пізніше, аніж норми Закону № 889, оскільки зазначений принцип використовується тільки у разі колізії між нормативно-правовими актами, що регулюють один й той самий предмет. Разом з тим, суд зауважує, що питання визначення розміру надбавки за вислугу років державної служби регулюється виключно Законом № 889, а тому в даному випадку колізія відсутня.

Суд зазначає, що одним із складових елементів конституційного принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності.

Конституційний Суд України зазначав, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи, як: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020).

Європейський суд з прав людини у своїх рішення наголошував на тому, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (рішення у справі «Кечко проти України», «Сук проти України»).

За результатами розгляду даної адміністративної справи судом встановлено, що визначення розміру надбавки за вислугу років державної служби регламентується саме нормами ст. 52 Закону № 889, тому ОСОБА_1 мала легітимні очікування на отримання заробітної плати у передбаченому законом розмірі.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, гарантує захист власності. Так, зокрема, зазначеною статтею визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Von Maltzan and Others v. Germany» № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Отже, з прецедентної практики Європейського суду з прав людини вбачається, що заробітна плата також може розглядатися як «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підпадає під захист, гарантований цією статтею.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Зазначене також кореспондується з положеннями частини другої статті 6 КАС України.

Згідно статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач 1 всупереч своєму процесуальному обов`язку не надав жодних доказів правомірності оскарженого рішення. Більше того, враховуючи частину четверту статті 159 КАС України, суд кваліфікує неподання відповідачем 1 відзиву на позов як визнання позову.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, суд враховує наступне.

Згідно частин першої та четвертої статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус судді» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

З огляду на вищезазначене суд вважає за можливе зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Закарпатській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі з 03 лютого 2025 року відповідно до частини першої статті 52 Закону № 889, а саме: на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Поряд з цим не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України у Закарпатській області в подальшому нараховувати та виплачувати позивачу надбавку за вислугу років на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Таким чином провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюються спірні правовідносини, крізь призму встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Свалявського районного суду Закарпатській області (вул. Духновича, буд. 2, м. Свалява, Закарпатська область, 89300, ), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області (вул. Загорська, буд. 30, м. Ужгород, Закарпатська область, 88017, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправним і скасувати наказ Свалявського районного суду Закарпатської області від 03 лютого 2025 року №15/02-07 «Про встановлення на 2025 рік надбавок за вислугу років на державній службі у відсотковому розмірі, відповідно до пункту 13 розділу Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік»» у частині встановлення з 03.02.2025 року надбавки за вислугу років на державній службі керівнику апарату Свалявського районного суду ОСОБА_1 в розмірі 30% посадового окладу.

3. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Закарпатській області здійснити перерахунок та виплату керівнику апарату Свалявського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі з 03 лютого 2025 року відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу», а саме: на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням раніше проведених виплат.

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець