Справа № 120/8340/25
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2025-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

18 червня 2025 р. Справа № 120/8340/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян Марини Бондівни, розглянувши у письмовому провадженні заяву про забезпечення позову, подану Томашпільською селищною радою до подачі позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла заява про забезпечення позову, подана Томашпільською селищною радою до подачі позовної заяви, в якій просить:

заборонити Вапнярській селищній раді вчиняти будь які дії пов`язані з земельною ділянкою кадастровий номер :04:001:0039 площею 15,765 га, в тому числі підписувати протокол торгів та укладати договір оренди земельної ділянки за результатами земельних торгів, до подання та розгляду адміністративним судом адміністративного позову Томашпільської селищної ради.

У поданій заяві заявник зазначив, що має намір звернутися до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Вапнярської селищної ради про:

1. визнання протиправним та скасування рішення Вапнярської селищної ради про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0039, розташованої за межами селища Вапнярка;

2. визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області Штифурко Ольги Дмитрівни про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 15,765 га з кадастровим номером :04:001:0039 за Вапнярською селищною радою (), індексний номер рішення 78728095 від 05.05.2025 року;

3. скасування в Державному реєстрі речових прав запису про право власності № 59742586 від 01.05.2025 року, який був вчинений державним реєстратором Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області Штифурко Ольгою Дмитрівною про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 15,765 га з кадастровим номером :04:001:0039 за Вапнярською селищною радою.

Аргументом майбутнього позову є те, що зазначена земельна ділянка є комунальною власністю Томашпільської селищної територіальної громади. Вона була передана Кислицькій сільській раді (правонаступником якої є Томашпільська селищна рада) від Військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалася у смт Містечко у 1997 1998 роках.

Томашпільська селищна рада, вважає, що Вапнярська селищна рада безпідставно сформувала цю земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та зареєструвала її як комунальну власність Вапнярської селищної ради та виставила на аукціон.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, позивач зазначив, що існує загроза неможливості виконання рішення у випадку задоволення позову. Крім того, на його думку, є ознаки протиправності оскаржуваних рішень.

Відповідно до частини 1 статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відтак, суд вирішив розгляд заяви про забезпечення позову здійснити без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, суд зважає на таке.

Особливості інституту забезпечення позову в адміністративному процесі врегульовані главою 10 розділу 1 КАС України.

Так, частиною 1 статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина 2 статті 150 КАС України).

В свою чергу, частиною 1 статті 151 КАС України передбачено види забезпечення позову, серед яких: зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; заборона відповідачу вчиняти певні дії; заборона іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

За приписами частини 2 статті 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову; заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами; суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що законодавцем визначено чіткі підстави, за наявності яких допустимо вжиття заходів забезпечення позову. Такі підстави є самостійними та не залежать одна від одної.

В той же час положення Кодексу адміністративного судочинства України окремо не визначають особливостей визначення правил юрисдикції при подані відповідних заяв про забезпечення позову. Однак такі вимоги випливають зі змісту статті 153 КАС України, пунктом 1 частини першої якої передбачено, що заява про забезпечення позову до подання позовної заяви подається до суду, до якого має бути поданий позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом. Тобто, в цьому випадку розуміється, що судом має розглядатися саме адміністративна справа, яка стосується вирішення публічно-правового спору.

Із наведеного суд робить висновок, що забезпечення адміністративного позову в порядку, визначеному главою 10 КАС України, допускається лише у випадку належності розгляду відповідного спору в порядку адміністративного судочинства. Отже, адміністративний суд може забезпечити лише той позов, на спір щодо розгляду якого поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Таким чином, при розгляді питання щодо забезпечення адміністративного позову судом в першу чергу має бути з`ясовано характер спору (предмет позову) та його юрисдикційна належність, тобто можливість розгляду такого спору в порядку адміністративного судочинства.

Суд зазначає, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг. Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23.01.2019 у справі №822/160/16, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, адже визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, у яких виник спір. Згідно правової позиції Верховного Суду публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (Постанова Верховного Суду від 04.09.2018 № 826/1934/17).

В той же час відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Порівняльний аналіз змісту статті 20 ГПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

За змістом статті 55 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Згідно із частиною четвертою статті 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Частинами першою та третьою статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо регулювання земельних відносин.

Пунктами «а», «в» частини першої статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Як свідчить зміст заяви, Томашпільська селищна рада, вважає, що Вапнярська селищна рада безпідставно сформувала цю земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та зареєструвала її як комунальну власність Вапнярської селищної ради та виставила на аукціон.

В контексті наведеного суд звертає увагу, що предметом спору у цій справі є правомірність користування Вапнярською селищною радою земельною ділянкою з кадастровим номером :04:001:0039 площею 15,765 га, що свідчить про цивільно-правову природу спірних правовідносин.

Таким чином даний спір, не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки має розглядатись за правилами господарського судочинства.

Враховуючи наведене суд доходить висновку, що заява про забезпечення позову подана до суду, якому не належить розглядати спір по суті.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначає, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Європейський суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Тобто, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

В даному випадку суд вважає, що суб`єктом звернення із відповідною заявою про вжиття заходів забезпечення позову не доведено існуванням передбачених статтями 150-153 КАС України підстав для вжиття заходів забезпечення саме адміністративного позову, належного розглядати адміністративним судом як "судом, встановленим законом", до якого можливе наступне звернення заявника із відповідною позовною заявою щодо оскарження рішень чи дій відповідачів.

Таким чином, оскільки в цілому спірні правовідносини, в межах яких виник спір, не є публічно-правовими, тому можливість забезпечення позову адміністративним судом в цьому випадку не допускається.

Приписи статті 154 КАС України передбачають лише два варіанта розгляду заяви про забезпечення позову, яка подана до адміністративного суду: або її повернення заявнику без розгляду у зв`язку з недотриманням вимог статті 152 цього Кодексу, або розгляд її по суті з постановленням відповідної ухвали про забезпечення позову або про відмову у його забезпеченні.

З врахуванням наведеного суд доходить висновку, що подана заява про забезпечення позову не може бути задоволена судом.

Керуючись ст.ст. 150-154, 156, 248, 256, 294 КАС України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Томашпільської селищної ради про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовити.

Ухвала з питань забезпечення адміністративного позову може бути оскаржена. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання).

Суддя Мультян Марина Бондівна