Справа № 420/10760/24
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

16 червня 2025 року

м. Київ

справа №420/10760/24

адміністративне провадження № К/990/22335/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Чиркіна С.М.,

суддів: Берназюка Я.О., Шарапи В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.08.2024 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2025 у справі № 420/10760/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - ГУПФУ в Херсонській області), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУПФУ у Львівській області), в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність ГУПФУ в Херсонській області щодо незарахування та нездійснення перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - 7 років стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді для подальшого перерахунку довічного щомісячного грошового утримання судді у відставці з часу виникнення права (05.08.2018);

зобов`язати ГУПФУ в Херсонській області зарахувати судді у відставці до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - 7 років стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надає право для призначення на посаду судді для подальшого перерахунку довічного щомісячного грошового утримання судді у відставці з часу виникнення права (05.08.2018) з врахуванням судового рішення від 22.07.2019 у справі № 540/1192/19 до стажу роботи, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, календарний періоду проходження строкової служби у складі Збройних Сил СРСР з 11.11.1987 по 18.10.1990 - 2 роки 11 місяців 08 днів в загальному визначенні 30 років 08 місяців 06 днів, що складає 70% від суддівської винагороди з часу виникнення права (05.08.2018);

зобов`язати ГУПФУ в Херсонській області провести перерахунок та здійснити виплату йому заборгованості щомісячного грошового довічного утримання судді у відставці з 05.08.2018 із урахуванням фактично виплачених сум у розмірі 70% від суддівської винагороди судді;

зобов`язати ГУПФУ в Херсонській області сплачувати йому як судді у відставці з 05.08.2018 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 70% від суддівської винагороди судді;

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.08.2024, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2025, у задоволенні позову відмовлено.

23.05.2025 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій скаржник просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.08.2024 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2025 в частині відмови та незарахування стажу професійної діяльності за частиною другою статті 137 Закону № 1402-VIII та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Як на підставу касаційного оскарження скаржник покликається на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (становить значний суспільний інтерес), а також на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України (не врахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 08.11.2021 у справі № 580/492/21, від 30.05.2019 у справі № 9901/805/18, від 23.06.2022 № 420/1987/21, від 28.04.2025 № 420/10379/24, від 14.05.2025 № 990/368/24).

Також у касаційній скарзі скаржник зазначає про необхідність відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 9901/805/18 провадження № 11-1481заі18 щодо частини другої статті 137 Закону України № 1402-VIII, частини другої статті 7 Закону України № 2862-XII та абзацу четвертого пункту 34 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1402-VIII з урахуванням правових позицій абзац шостий пункту 16 мотивувальної частини Рішення від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, частини третьої статті 3, частини четвертої статті 7 КАС України, частин першої, другої статті 1 Дванадцятого Протоколу Європейської Конвенції, статті першої Першого Протоколу, статей 13, 14 Європейської Конвенції з захисту прав та основоположних свобод, статті 8, частини першої статті 22, частини першої статті 24, частини першої статті 64, статті 58, частини другої, третьої статті 127 Конституції України, а саме зарахування стажу судді за частиною першою статі 137 Закону України № 1402-VIII та стажу, на який мав право суддя за попередньою редакцію Закону України «Про Судоустрій і статус суддів» згідно абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII станом на 19.02.2020 та при звільнені у відставку після 19.02.2020, та застосування професійного стажу за частиною другою статі 137 Закону України № 1402-VIII субсидіарна зі частиною першою статті 69 Закону України № 1402-VIII на час виникнення права та урахуванням вимог статті 98 Закону України «Про Конституційний суд України» та статті 127 Конституції України в редакції на час виникнення права, але самостійно без застосування абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1402-VIII.

Перевіривши касаційну скаргу та документи, додані до неї, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктами 3, 10 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є: справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

У цій справі оскаржуються дії територіального органу Пенсійного фонду України щодо незарахування стажу, що дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) та нездійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Одеський окружний адміністративний суд в ухвалі від 15.04.2024 про відкриття провадження вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Доведення вищезазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Тобто касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Оцінивши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено існування обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що випадком для відкриття касаційного провадження відповідач зазначає підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та вказує, що касаційна скарга становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

При цьому, скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.

Отже, наведені посилання скаржника на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України мають загальний характер і не можуть вважатися винятковими.

Скаржник в касаційній скарзі фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судом у справі обставин, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 КАС України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає справи, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Зазначене узгоджується з Рекомендаціями № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги в суд третьої інстанції повинні подаватися в першу чергу у рамках таких справ, які заслуговують третього судового розгляду, наприклад справи, які будуть розвивати право або які будуть сприяти однаковості тлумачення закону. Їх коло може бути також обмежене скаргами по тих справах, які стосуються питань права, які мають значення для всього суспільства в цілому. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування того, чому її справа буде сприяти досягненню таких цілей.

Враховуючи викладені вимоги КАС України, для можливості відкриття провадження у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, у касаційній скарзі скаржник має обґрунтовано зазначити підстави, вказані у підпунктах «а» - «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Суд вважає, що скаржник не довів наявність підстав, вказаних у підпунктах «а» - «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України у цій справі.

Також як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд не приймає посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.05.2019 у справі № 9901/805/18, від 28.04.2025 № 420/10379/24, від 14.05.2025 № 990/368/24, оскільки такі висновки хоч і є подібним до даних правовідносин, однак ухвалені за інших фактичних обставин, що своєю чергою не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та відповідну правову позицію у справі, яка розглядається.

Суд критично оцінює посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 08.11.2021 у справі № 580/492/21, від 23.06.2022 № 420/1987/21, які вказані скаржником з метою обґрунтування підстав касаційного оскарження.

Верховний Суд у постанові від 08.11.2021 у справі № 580/492/21 (пункти 71-73, 77) вказав, що «статтею 137 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Також, до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Разом із цим, відповідно до абзацу четвертого пункту 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено.

Стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.».

Така позиція Верховного Суду є усталеною і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від останньої.

Верховний Суд у постанові від 23.06.2022 у справі № 420/1987/21 наголосив на тому, що після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 18.02.2020 № 2-р/2020 всі судді України мають єдиний юридичний статус, а тому до всіх суддів має застосовуватись частина друга статті 137 Закону № 1402-VIII, незалежно від дати звільнення у відставку.

Проте, це Рішення Конституційного Суду України та практика Верховного Суду стосувалися, перш за все, визнання дискримінаційним підходу, за якого судді, які пішли у відставку до набрання чинності Законом № 1402-VIII, отримували 90% винагороди, а після - 50%. Цей підхід було визнано таким, що порушує статтю 24 Конституції України та Протокол № 12 до Європейської конвенції про захист прав людини, оскільки створює нерівне становище серед суддів залежно від дати виходу у відставку.

Водночас, такий підхід жодним чином не скасовує вимоги частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII, а тому критерій однаковості полягає, насамперед, в тому, що частина друга статті 137 Закону № 1402-VIII застосовується до всіх суддів - однаково, але конкретний обсяг стажу, що підлягає зарахуванню, визначається індивідуально - залежно від тієї вимоги закону, яка діяла на момент первинного призначення.

Окрім того, у Рішенні від 18.02.202 № 2-р/2020 Конституційний Суд України вказує на необхідність однакового підходу до виплати довічного грошового утримання - 50%, незалежно від дати звільнення, але не запроваджує нову норму щодо зарахування стажу. Це означає, що однакове правило застосовується, але з урахуванням індивідуального нормативного контексту кожного судді.

В цілому мотиви суду апеляційної інстанції, якими він керувався при перегляді рішення суду першої інстанції у справі № 420/10760/24, у повній мірі відповідають правовій позиції правовій позиції Верхового Суду, викладеній у постанові від 08.11.2021 у справі № 580/492/21, від 23.06.2022 у справі № 420/1987/21, які містять висновки щодо питання правильного застосування норм права, порушеного в касаційній скарзі.

Суд вказує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Заявник наводить приклад справи, розглянутої Верховним Судом, проте лише викладає загальні правові позиції Суду, висловлені ним, виходячи з обставин, установлених судами саме у тій справі, без належного обґрунтування та взаємозв`язку з обставинами цієї справи.

Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їхнього застосування.

Суд вважає, що скаржник не довів наявність підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Крім того, по тексту касаційної скарги, серед іншого, містяться посилання на постанови Верховного Суду, проте, оскільки такі посилання наведені без взаємозв`язку із конкретним підпунктом частини четвертої статті 328 КАС України Суд не бере такі до уваги.

Також у касаційній скарзі скаржник зазначає, що на його думку, ним вмотивовано обґрунтовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 9901/805/18 та від 28.04.2025 у справі № 420/10379/24 у зв`язку з урахуванням правового висновку, зазначеного в абзаці 5 пункту 16 рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 та наявності колізії закону частиною п`ятою статті 135 Закону № 1402-VIII та частиною третьою статті 142 Закону № 1402-VIII.

Верховний Суд зазначає, що відкриття касаційного провадження на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України можливе у разі, якщо скаржник у касаційній скарзі навів обґрунтовані та переконливі аргументи, які б слугували підставою для висновків про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами в оскаржуваних судових рішеннях.

Разом з тим, викладені у касаційній скарзі доводи про необхідність відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду зводяться лише до незгоди з такими висновками, які, на думку скаржника, є неправильним, що не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, яка передбачена пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Скаржник, зазначаючи про необхідність відступу від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 9901/805/18, одночасно посилається на неврахування судами наведених висновків у цій справі.

Оцінивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено існування обставин, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як встановлено судом апеляційної інстанції позивач був призначений на посаду судді 02.07.1997, звільнений у відставку 13.03.2018 та 28.03.2018 відрахований зі складу суду. На момент звільнення з посади судді позивач мав стаж роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років 23 роки 08 місяців 06 днів.

На момент призначення позивача суддею діяв Закон № 2862-XII, на момент звільнення позивача у відставку та відрахування зі штату суду діяли норми Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).

Отже, на момент призначення та звільнення позивача у відставку нормами законодавства не було передбачено можливості зарахування до стажу роботи на посаді судді досвіду роботи у сфері права.

Законом України від 12.07.2018 № 2509-VІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку із прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» (далі - Закон № 2509-VІІІ) статтю 137 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) доповнено частиною другою такого змісту: «До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді».

Оскільки позивач реалізував своє право на відставку до 28.03.2018, є неможливим обчислення стажу роботи на посаді судді з урахуванням вимог частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII, у редакції Закону № 2509-VIII, а отже відповідачем не було допущено протиправної бездіяльності.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом у постановах від 20.04.2021 у справі № 620/536/19, від 17.09.2021 у справі № 824/301/20-а, від 30.09.2021 у справі № 243/6450/17, від 23.11.2021 у справі № 280/5617/18, від 23.06.2022 у справі № 560/937/19, від 26.01.2023 у справі № 500/6626/21, від 19.07.2023 у справі № 560/9495/22 та від 07.11.2023 у справі № 520/475/19.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій.

Наявність рішень Конституційного Суду України від 26.03.2024 № 3-р(ІІ)/2024 щодо принципу єдиного статусу судді, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окремий припис пункту 7 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02.06.2016у № 1402VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» зі змінами в частині, що установлює для суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України до припинення діяльності цих судів гарантії, визначені Законом України від 07.07.2010 № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» зі змінами, винагороду судді, не змінює правового регулювання спірних правовідносин.

З огляду на викладене, Суд вважає, що скаржником не доведено наявність підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що зміст касаційної скарги зводиться до викладення фактичних обставин справи та цитування норм права з посиланням на неправильну оцінку судами попередніх інстанцій доказів у справі, однак, у силу частини другої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Інших обґрунтувань щодо наявності підстав касаційного оскарження у справах, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до статті 328 КАС України скаржник не зазначив.

Отже, за поданою касаційною скаргою оскаржуються судові рішення, які за загальним правилом не підлягають касаційному оскарженню, та скаржником не доведені визначені законом виключні обставини, які можуть слугувати підставою для відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на наведене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.08.2024 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2025 у справі № 420/10760/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати скаржникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя - доповідач: С.М. Чиркін

Судді: Я.О. Берназюк

В.М. Шарапа