Справа № 380/3886/25
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

16 червня 2025 року

м. Київ

справа №380/3886/25

адміністративне провадження № К/990/22661/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Чиркіна С.М.,

суддів: Берназюка Я.О., Шарапи В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2024 у справі № 380/3886/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУПФУ у Львівській області, відповідач), в якому просила:

визнати, що порушення терміну виконання рішення не було усунуто належним чином;

скасувати рішення апеляційного суду, яке безпідставно скасувало рішення першої інстанції щодо порушення терміну виконання рішення;

зобов`язати негайно виконати рішення суду, зокрема, забезпечити перерахунок пенсії та зарахування всіх періодів стажу роботи;

здійснити компенсацію за весь період порушення прав.

Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 04.03.2024 позовну заяву залишив без руху та надав позивачу 10-денний строк для усунення в ній недоліків.

Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 12.03.2025 позовну заяву повернув позивачу з підстав з пункту 1, 9 частини четвертої статті 169 КАС України, у зв`язку із не встановленням підстав для поновлення строку звернення до суду, не усуненням позивачем інших недоліків позовної заяви.

Непогодившись з ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 380/3886/25 залишено без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 без змін.

27.05.2024 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржниця, просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2024, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд установив, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, з огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові)), 4 (відмови у відкритті провадження у справі), 12 (залишення позову (заяви) без розгляду), 13 (закриття провадження у справі), 17 (відмови у відкритті провадження про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами), 20 (заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження) частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху і надано десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання нової редакції позовної заяви для суду та відповідача із зазначенням власних реєстраційного номеру облікової картки платника податків або номеру і серії паспорта, поштового індексу, ідентифікаційного коду в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, номерів засобів зв`язку, адреси електронної пошти відповідача, відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету сторін; долучення до позовної заяви письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав; долучення належним чином завірених копій паспорта, трудової книжки позивача для суду та відповідача; подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням інших причин пропуску та доказів, що підтверджують причини пропуску такого; долучення документу про сплату судового збору в розмірі 3633,60 грн.

Суд апеляційної інстанції встановив, що на виконання вимог ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 ОСОБА_1 07.03.2025 за допомогою системи «Електронний суд» скерувала до суду заяву, в якій виклала уточнену позовну заяву, заявила клопотання про поновлення строку звернення до суду, клопотання звільнення від сплати судового збору, сформувала заяву про усунення недоліків.

При цьому, із змісту уточнених позовних вимог слідує, що позивач ОСОБА_1 просить визнати протиправною бездіяльність ГУПФУ у Львівській області щодо невиконання рішення суду; зобов`язати відповідача негайно виконати рішення суду в справі № 1.380.2019.005377, здійснити перерахунок пенсії та зарахувати всі періоди стажу; зобов`язати відповідача здійснити виплату пенсії за весь період прострочення з моменту первинного звернення; зобов`язати відповідача виплатити компенсацію за прострочення виконання судового рішення.

Зі змісту ухвали від 12.03.2025 слідує, що підставами для повернення позовної заяви ОСОБА_1 слугували обставини невиконання вимог ухвали суду від 04.03.2025 про залишення позовної заяви без руху, в тому числі відсутність поважних причин пропуску строку звернення до суду із позовом, підстав для звільнення від сплати судового збору.

Надаючи правову оцінку пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом у справі, що переглядається, суди встановили, що звертаючись 27.02.2025 із позовом, ОСОБА_1 фактично просила здійснити перерахунок її пенсії, починаючи з 2011 року.

Згідно з листом відповідача від 18.02.2025 № 3625-3655/К-52/8-1300/25 на виконання рішення суду у справі № 1.380.2019.005377 позивачу призначено з 06.07.2020 пенсію за вислугу років; з 05.07.2024 ОСОБА_1 переведена на пенсію за віком відповідно до заяви від 05.07.2024 № 163.

Отже, відповідач нараховував позивачу пенсію, а сторона позивача отримувала такі виплати. Отримуючи відповідний розмір пенсії, позивач не могла не знати про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Водночас, тривала невиплата відповідачем пенсійних коштів на користь позивача не може розцінюватися як триваюче правопорушення, оскільки таким є лише безперервне невиконання норм особою, яка вчинила певні дії чи допустила бездіяльність і не вчиняє подальших дій для його усунення до моменту виявлення такого правопорушення.

Суд апеляційної інстанції переглядаючи ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2025, виходив з того, що позивач не довела суду обставин об`єктивно непереборних, які не залежали від волевиявлення позивача і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення позивачем процесуальної дії, що унеможливлює поновлення судом такого процесуального строку.

Надаючи правову оцінку клопотанню позивача про звільнення від сплати судового збору суд апеляційної інстанції виснував, що суд першої інстанції правильно поклав в основу повернення заявленого позову обставини несплати позивачем суми судового збору, відсутність правових підстав для звільнення останньої від сплати такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що із змісту первинного позову убачається, що позивач не сплатила судовий збір, клопотання про звільнення від сплати судового збору не подавала.

В заяві від 07.03.2025 ОСОБА_1 покликалася на приписи частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» та просила звільнити її від сплати судового збору, оскільки порушення спричинено винятково діями відповідача, який ухиляється від виконання судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є:

а) військовослужбовці;

б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;

в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю;

г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що покликаючись на частину першу статті 8 Закону України «Про судовий збір», позивач не конкретизувала підстави звільнення її від сплати судового збору, а твердження про неправомірні дії відповідача, який ухиляється від виконання судового рішення, не визначені процесуальним законом як підстави чи причини звільнення від сплати судового збору.

На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржниця зазначає, що суд апеляційної інстанції не дослідив обставини невиконання рішення суду, суди не врахували клопотання про поновлення строку та звільнення від сплати судового збору, незважаючи на обґрунтовані причини.

Надаючи оцінку встановленим обставинам та наведеним у касаційній скарзі доводам колегія суддів виходить з такого.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Вимоги до позовної заяви визначені статями 160, 161 КАС України.

Положеннями частин першої і другої статті 169 КАС України встановлено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Відповідно до частини п`ятої статті 169 КАС України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Отже, чинним законодавством передбачено повернення позовної заяви, якщо у встановлений судом строк позивачем не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху. Повернення позовної заяви - це процесуальна дія, яка припиняє розгляд конкретної позовної заяви на стадії відкриття провадження без вирішення спору по суті, у випадку неможливості її розгляду з підстав, які можуть бути усунуті особою, яка звернулася до суду.

Частиною другою статті 132 КАС України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Умови, за яких суд може, зокрема, звільнити від сплати судового збору та перелік суб`єктів, до яких такі умови можуть бути застосовані, обумовлено статтею 8 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 08.07.2011 № 3674-V «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом; судовий збір включається до складу судових витрат; платники судового збору - це громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення.

Отже, судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Колегія суддів вважає, що саме на заявника клопотання про відстрочення сплати судового збору покладається обов`язок щодо доведення фактів з якими він пов`язує необхідність звернення з таким клопотанням; обов`язок сплатити судовий збір, встановлений відповідно до закону, має законну мету, а тому, за загальним правилом, не визнається судом непропорційним чи накладеним свавільно; застосовані згідно із законом процесуальні обмеження у формі обов`язку сплатити судовий збір, за загальним правилом, не зменшують для заявника можливості доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права.

Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено, що покликаючись на частину першу статті 8 Закону України «Про судовий збір», позивач не конкретизувала підстави звільнення її від сплати судового збору, а твердження про неправомірні дії відповідача, який ухиляється від виконання судового рішення, не визначені процесуальним законом як підстави чи причини звільнення від сплати судового збору, що й стало підставою для відмови у його задоволенні.

Частинами першою, другою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо порядку обчислення строків звернення до суду у соціальних спорах, що виникають з територіальними органами Пенсійного фонду України.

Так, Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19 дійшов висновку щодо застосування статті 122 КАС України у спорах цієї категорії про те, що:

« 1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність / несвоєчасність її перерахунку, тощо.».

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, позивачем не було наведено доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку.

Суд апеляційної інстанції врахував, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а зазначено, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Суд зауважив, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач нараховував позивачу пенсію, а сторона позивача отримувала такі виплати. Отримуючи відповідний розмір пенсії, позивач не могла не знати про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Водночас, тривала невиплата відповідачем пенсійних коштів на користь позивача не може розцінюватися як триваюче правопорушення, оскільки таким є лише безперервне невиконання норм особою, яка вчинила певні дії чи допустила бездіяльність і не вчиняє подальших дій для його усунення до моменту виявлення такого правопорушення.

Отже, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач пропустила строк звернення до суду з цим позовом, ненавівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували висновки судів. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Враховуючи викладене, Верховний Суд констатує, що суд першої інстанції, позицію якого підтримав і апеляційний суд, дійшовши висновку про повернення позовної заяви позивачеві, правильно застосував положення статті 169 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини другої статті 333 КАС України у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 328, 332, 333, 359 КАС України, Суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2024 у справі № 380/3886/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами надіслати скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя - доповідач: С.М. Чиркін

Судді: Я.О. Берназюк

В.М. Шарапа