Справа № 120/2750/25
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2025-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 червня 2025 р. Справа № 120/2750/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, наказів Голови Служби безпеки України (по особовому складу) №210-ос/дск від 13.02.2025 в частині направлення його в розпорядження Міністра оборони України та №210-ос/дск від 13.02.2025 в частині виключення його зі списків особового складу Служби безпеки України з 20 лютого 2025 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу за контрактом в Службі безпеки України. Наказом Голови Служби безпеки України №210-ос/дск від 13.02.2025 позивача було переведено для продовження проходження військової служби до Міністра оборони України, при цьому вважає, що жодних законних підстав та обґрунтування для переведення його не було, а тому зазначене рішення суб`єкта владних повноважень є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 10.03.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін. Також вказаною ухвалою судом було витребувано у Служби безпеки України належним чином завірені копії наказів Голови Служби безпеки України (по особовому складу) №210-ос/дск від 13.02.2025 в частині направлення ОСОБА_1 в розпорядження Міністра оборони України та №210-ос/дск від 13.02.2025 в частині виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Служби безпеки України з 20 лютого 2025 року.

Ухвалою суду від 20.03.2025 заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів задоволено частково. Забезпечено докази шляхом витребування у Служби безпеки України листа начальника Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України (до Міністерства оборони України) від 29 січня 2025 року №17/к-1161дск.

31.03.2025 на виконання вимог ухвали суду, Управлінням правового забезпечення Служби безпеки України надано копію витягу із наказу Голови Служби безпеки України (по особовому складу) №210-ос/дск від 13.02.2025 в частині, що стосується позивача.

07.04.2025 на виконання вимог ухвали суду, Управлінням правового забезпечення Служби безпеки України надано копію витребуваного листа начальника Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України (до Міністерства оборони України) від 29 січня 2025 року №17/к-1161дск.

08.04.2025 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, згідно змісту якого зазначив, що відповідно до пункту 99 Положення № 1262 у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між СБУ та військовим формуванням із виключенням зі списків особового складу СБУ, з якого вибули, та включенням до списків особового складу військового формування, до якого прибули.

Більше того зазначив, що підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку також установлено, що у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між СБУ та відповідним військовим формуванням з виключенням зі списків особового складу СБУ, звідки вибули, та включенням до списків особового складу військового формування, до якого прибули.

Відповідач зазначає, що реалізація Головою СБУ повноваження, передбаченого підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 3633, щодо направлення військовослужбовця у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України не тягне зміни умов контракту, не потребує оформлення додаткового документа щодо надання військовослужбовцем згоди на таке направлення та не передбачає розірвання контракту, укладеного між військовослужбовцем та державою в особі СБУ.

Тому, відповідач вважає, що наказ Голови СБУ від 13.02.2025 № 210-ОС/дск (у частині направлення ОСОБА_1 у розпорядження Міністра оборони України та виключення зі списків особового складу СБУ з 20.02.2025) видано на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Відповідно до частини 5 статті 162 КАС України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 121 КАС України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З аналізу наведеного видно, що пропущений процесуальний строк може бути продовжений судом.

Враховуючи аргументи заяви представника відповідача від 27.03.2025 щодо неможливості подати своєчасно відзив та з метою необмеження права сторони висловити свою позицію, суд вважає за можливе продовжити встановлений для подання відзиву строк та врахувати доводи, викладені у відзиві при розгляді справи.

14.04.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що 30.01.2012 між ним та Службою безпеки України був укладений Контракт про проходження військової служби у системі Служби безпеки України.

Позивач зазначив, що відповідно до укладеного Контракту, а саме пункту 4 визначено, що умови цього контракту можуть бути змінені тільки за згодою сторін у письмовій формі.

Відповідно до наказу начальника Департаменту контррозвідки СБУ від 23.11.2015 №137-ос, позивач вказав, що з 26.10.2015 перебуває в розпорядженні начальника Департаменту військової контррозвідки СБУ (Департаменту контррозвідки СБУ) за посадою старшого оперуповноваженого на особливо важливих об`єктах за підпунктом «в» пункту 48 Положення №1262 (у разі здійснення стосовно військовослужбовця кримінального провадження до закриття кримінального провадження чи постановлення вироку судом).

Також позивач наголосив, що відповідач не надав жодних доказів зміни або скасування зазначеного наказу, у тому числі в частині строків і умов перебування в розпорядженні, а також у частині збереження грошового забезпечення.

Крім того, у поданій до суду відповіді на відзив позивач зазначив, що 22.02.2025 він прибув до Міністерства оборони України з метою зарахування в розпорядження Міністра оборони України. Проте, як стверджує позивач, у зарахуванні йому було відмовлено.

З його слів, полковник МОУ повідомив, що чинне законодавство України, зокрема Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153), а також відповідні накази та інструкції МОУ, не передбачають можливості зарахування військовослужбовців СБУ в розпорядження МОУ на умовах укладеного з СБУ контракту.

Разом з тим, позивачу було запропоновано укласти новий контракт безпосередньо з МОУ, але виключно на умовах, визначених оборонним відомством, відповідно до пунктів 13 та 27 вищезазначеного Положення.

Позивач наголосив, що, оскільки на момент звернення до МОУ діючий контракт із Службою безпеки України не було розірвано, а сам відповідач у відзиві вказує на відсутність необхідності внесення змін до контракту при переміщенні військовослужбовця в інше формування відповідно до пункту 99 Положення №1262, він відмовився підписувати новий контракт з МОУ. Вказані обставини, як зазначає позивач, були зафіксовані у відповідному Акті в приміщенні відділу кадрового забезпечення МОУ.

Також, зі слів позивача, представник МОУ повідомив, що йому слід повернутися до підрозділу СБУ, з якого він прибув, оскільки рішення керівництва СБУ не є обов`язковими для МОУ та не підлягають виконанню.

При цьому позивач послався на положення пунктів 49 та 99 Положення №1262, відповідно до яких переміщення військовослужбовців СБУ до інших військових формувань можливе лише за погодженням і на умовах діючого контракту.

16.04.2025 на адресу суду надійшли заперечення, в яких підтримано позицію, викладену у відзиві на позовну заяву, та зазначено, що відповідь на відзив жодним чином не спростовує правомірності виключення позивача із списків особового складу Служби безпеки України.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступні обставни.

Позивач проходив військову службу в Службі безпеки України з 30.01.2012 року.

30.01.2012 року між Службою безпеки України та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Службі безпеки України. Контракт укладено строком на 5 років. Контракт передбачав такі умови: громадянин України, який вступає на військову службу, добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу за контрактом осіб офіцерського складу у Службі безпеки України протягом строку дії цього контракту на умовах і в порядку, встановлених законами та іншими нормативно-правовими актами України, що регулюють проходження військової служби у Службі безпеки України, сумлінно виконувати вимоги військових статутів Збройних Сил України, нормативно-правових актів Служби безпеки України, інших актів законодавства, службові обов`язки, накази командирів і начальників.

Термін дії вказаного контракту, укладеного між ОСОБА_1 та Службою безпеки України, повинен був закінчитися 26.02.2017 року, однак Наказом начальника Департаменту контррозвідки СБУ від 23.11.2015 № 137-ОС/дск ОСОБА_1 був зарахований у розпорядження начальника Департаменту контррозвідки за підпунктом в пункту 48 (у разі здійснення стосовно військовослужбовця кримінального провадження - до закриття кримінального провадження чи постановлення вироку судом).

Надалі, наказом Голови Служби безпеки України від 13.02.2025 № 210-ОС/дск, позивача направлено у розпорядження Міністра оборони України та виключено зі списків особового складу СБУ з 20.02.2025 року.

Вважаючи протиправним наказ Голови Служби безпеки України від 13 лютого 2025 року №210-ОС/дск щодо особового складу, в частині направлення майора ОСОБА_1 у розпорядження Міністра оборони України та виключення зі списків особового складу з 20 лютого 2025 року, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі за текстом Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок становлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно о законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Частиною 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок, зокрема, включає проходження військової служби.

Пунктом 4 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 13 Закону України «Про Службу безпеки України» передбачено, що керівництво всією діяльністю Служби безпеки України, її Центральним управлінням здійснює Голова Служби безпеки України.

Частиною першою статті 20 Закону визначено, що умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками-військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.

Указом Президента України №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і обороні України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено введення в Україні воєнного стану з 5 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

Надалі Указами Президента України строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє на час розгляду справи.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, та передбачає надання відповідним органам влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відведення загрози, відсічі збройній агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, ї територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Так, підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 11.04.2024 року №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18.05.2024, тобто був чинний на час існування спірних відносин, передбачено, що у період дії воєнного стану у зв`язку із службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням керівника розвідувального органу чи Голови Служби безпеки України на нижчі посади в розвідувальному органі чи в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби з розвідувального органу чи Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між розвідувальним органом чи Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням із списків особового складу розвідувального органу чи Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).

Спеціальними нормами, які регулюють проходження військової служби, є Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затверджене Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 262/2007 (далі за текстом Положення).

Положенням визначається порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період.

Зокрема, пунктом 48 Положення визначені підстави та строки зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників, а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника іншого підрозділу, органу, закладу, установи.

Так, підпунктом «б» пункту 48 Положення визначено, що зарахування у розпорядження військовослужбовців Служби безпеки України у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (зміна організаційно-штатної побудови, передислокація, перерозподіл функціональних завдань та наявних сил у зв`язку зі зміною покладених завдань, здійснення планових та позапланових переміщень військовослужбовців по службі у зв`язку з проведенням загальної ротації кадрів, прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності) здійснюється строком до 3 місяців.

Абзацом чотирнадцятим пункту 48 Положення передбачено, що військовослужбовці, зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, що вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.

Приписами пункту 49 Положення визначено, що військовослужбовці Служби безпеки України можуть бути направлені для проходження військової служби до Збройних Сил України та інших військових формувань із виключенням зі списків особового кладу Служби безпеки України, а військовослужбовці інших військових формувань можуть бути прийняті на військову службу за контрактом до Служби безпеки України із зарахуванням їх до списків особового складу Служби безпеки України після виключення зі списків особового складу інших військових формувань.

Направлення військовослужбовців із Служби безпеки України для подальшого проходження військової служби до інших військових формувань чи з інших військових формувань до Служби безпеки України здійснюється за погодженням між Службою безпеки України та відповідними військовими формуваннями за згодою військовослужбовця, крім випадків, передбачених пунктом 99 цього Положення.

При цьому, пунктом 99 Положення в редакції, чинній з 24.10.2024, визначено, що у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням Голови Служби безпеки України на нижчі посади в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби зі Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням зі списків особового складу Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).

Отже, необґрунтованим є посилання позивача на те, що законодавством України не передбачено можливості переведення військовослужбовців СБ України для проходження служби до інших військових формувань.

Так, підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 11.04.2024 року №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», передбачено зокрема, що у період дії воєнного стану у зв`язку із службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з розвідувального органу чи Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між розвідувальним органом чи Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням із списків особового складу розвідувального органу чи Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).

Отже, вищенаведеною нормою Закону передбачена лише єдина вимога для такого направлення - у зв`язку із службовою необхідністю. Проте суд наголошує, що до повноважень суду не належить надання оцінки доцільності переміщення військовослужбовців та призначення на певні посади, тим більше під час воєнного стану в Україні. Це є прерогатива відповідного командування та визначається виключно міркуваннями службової необхідності, оперативної обстановки, стану обороноздатності та захисту національних інтересів.

Так, згідно копії листа Голови служби безпеки України Міністру оборони України від 25.11.2024 року №11/10645, відповідач просить Міністра оборони України Рустема Умєрова погодити питання щодо подальшого проходження військової служби в Збройних Силах України майора ОСОБА_1 (Б-008735), який перебуває в розпорядженні начальника Департаменту військової контррозвідки.

Також, згідно з копією листа Міністра оборони України Голові Служби безпеки України від 21.01.2025 року №220/998, Міністром оборони України Рустемом Умєровим повідомлено, що кандидатуру майора ОСОБА_1 погоджено для подальшого проходження військової служби.

Враховуючи вищевикладене, надаючи оцінку вказаним документам, суд приходить до висновку про те, що відповідачем вчинено всі належні дії стосовно погодження переведення позивача у розпорядження Міністра оборони України.

Щодо доводів позивача про те, що контрактом про проходження служби не передбачено можливості переведення військовослужбовців до інших формувань, суд зазначає, що змінами до Положення про проходження військової служби були внесені відповідні зміни, які передбачають можливість переведення до інших військових формувань.

Відповідно пункту 15 Положення №1262 дія контракту припиняється у день, зазначений у наказі про виключення військовослужбовця Служби безпеки України зі списків особового складу Служби безпеки України, крім випадків направлення військовослужбовців зі Служби безпеки України для подальшого проходження військової служби до інших військових формувань відповідно до пунктів 49 та 99 цього Положення.

Отже, реалізація Головою СБУ повноважень щодо направлення військовослужбовця у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України не тягне зміни умов контракту, не потребує оформлення додаткового документа щодо надання військовослужбовцем згоди на таке направлення та не передбачає розірвання контракту, укладеного між військовослужбовцем та державою в особі СБУ.

Більше того суд зазначає, що враховуючи інтереси національної безпеки, територіальної цілісності, громадського порядку тощо, відбуваються певні обмеження прав особи, в період оголошеного в країні воєнного стану (в особливий період). Права та інтереси військовослужбовця в особливий період відповідно також піддаються обмеженню але з урахуванням забезпечення оборони та захисту держави, її суверенітету, територіальної цілісності, захисту життя громадян та враховуючи обставини несення військовослужбовцем військової служби.

Таким чином, обставини несення військової служби в особливий період, зокрема в умовах оголошеного воєнного стану, вимагають від військовослужбовця дисципліни, готовності до оперативного виконання наказів та рішень командування, навіть якщо це передбачає тимчасове переміщення до іншого військового формування.

Крім того, слід зауважити, що згідно рапорту позивача від 27.02.2025 року, ОСОБА_1 22.02.2025 року з приписом Служби безпеки України №000661 прибув до Міністерства оборони України за адресою: проспект Повітряних Сил, буд. 6, проте у підписанні нового контракту з Міністерством оборони України та зарахуванні в розпорядження Міністра оборони України позивачу було відмовлено з підстав його відмови підписати новий контракт.

Таким чином, позивач, фактично виконав вимоги наказу Голови Служби безпеки України від 13 лютого 2025 року №210-ОС/дск щодо особового складу, в частині направлення майора ОСОБА_1 у розпорядження Міністра оборони України та виключення зі списків особового складу з 20 лютого 2025 року, по суті, не ставлячи під сумнів правомірність останнього.

Аналізуючи зміст норм чинного законодавства, повно всебічно та об`єктивно дослідивши всі докази по справі, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача не є такими, що свідчать про протиправність спірного наказу, а отже відсутні підстави для його скасування.

Відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви, в тому числі і в зобов`язальній частині.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (параграф 58 рішення у справі Серявін та інші проти України).

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Служба безпеки України (вул. Володимирська, 33, м. Київ, )

Суддя Мультян Марина Бондівна