Справа № 380/8909/25
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2025-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 рокусправа № 380/8909/25

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого-судді Мартинюка В.Я., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи у м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач 2), в якому просить:

визнати протиправними дії щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років;

зобов`язати призначити пенсію за вислугою років відповідно до п. «є» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до спеціального страхового стажу період навчання з 30.07.1991 року до 30.06.1992 року.

Позовні вимоги позивач аргументує тим, що зі змісту спірного рішення слідує, що на момент зверенння із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «є» статті 55 Закону України «Про пенсіне забезпечення» його загальний стаж становить 25 років 1 місяць, 15 днів, проте обчислення такого стажу відповідачем було здійснено станом на 11.10.2017 року, без врахування рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 року. Вважає, що останнім протиправно прийнято рішення про відмову у призначенні йому пенсії у зв`язку з відсутності необхідного страхового стажу роботи 25 років, а відтак звернувся з поовм до суду.

Відповідач 1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що за результатами розгляду документів позивача, до страхового стажу, в тому чсилі, не зараховано період навчання з 01.09.1991 року до 30.06.1992 року відповідно до довідки від 27.01.2025 №111, виданої Львівським державним університетом фізичної культури ім.Івана Боберського, оскільки відсутня інформація про закінчення навчання та присвоєння кваліфікації. У зв`язку з відсутностю на 11.10.2017 необхідного страхового стажу роботи (25 років), підтвердженого в установленому законодавством порядку відповідачем прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 в призначенні дострокової пенсії за вислугу років згідно пункту «є» статті 55 Закону України «Про пенсіне забезпечення», а відтак просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач 2 подав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у ньому.

Ухвалою від 19.05.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено та не заперечується у спірному рішенні органом Пенсійного фонду України, що загальний страховий стаж позивача становить 24 роки 02 місяці та 15 днів, а спеціальний стаж роботи, що дає право для призначення пенсії за вислугу років згідно із пунктом «є» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» становить 06 років 05 місяців 00 днів.

З матеріалів справи убачається, що позивач звернувся з заявою від 03.04.2025 до територіальних огранів Пенсійного фонду України про призначення/перерахунку пенсії.

За принципом екстериторіальності Головним управління Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення від 11.04.2025 №25 про відмову ОСОБА_1 в призначені дострокової пенсії за вислугу років згідно пункту «є» статті 55 Закону України «Про пенсіне забезпечення».

В даному рішенні зазначено, що аналіз документів, наданих гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для призначення пенсії за вислугу років показує, що загальний страховий стаж на дату звернення становить 24 роки 02 місяці 15 днів. Спеціальний стаж роботи, що дає право для призначення дострокової пенсії за вислугу років згідно із пунктом «є» статті 55 Закону України «Про пенсіне забезпечення» становить 06 років 05 місяців 00 днів. До страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1991 року до 30.06.1992 року відповідно до довідки від 27.01.2025 №111, виданої Львівським державним університетом фізичної культури ім.Івана Боберського, оскільки відсутня інформація про присвоєння кваліфікації та закінчення повного навчального курсу. До загальнго страхового стажу не зараховано періоди ведення підприємницької діяльності з 01.01.2010 по 31.03.2010, з 01.10.2023 по 30.04.2024, з 01.06.2024 по 31.03.2025, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні дані про суми заробітної плати та сплачені страхові внески за вищезазначений період. Управлінням прийнято рішення: відмовити гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в призначенні дострокової пенсії за вислугу років згідно пункту «є» статті 55 Закону України «Про пенсіне забезпечення», в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи на 11.10.2017, 25 років, підтвердженого в установленому законодавством порядку.

Будь-яких інших підстав для відмови у призначенні пенсії за вислугу років позивачу у тексті оскарженого рішення пенсійний орган не виклав.

При цьому, відповідачем в оскаржуваному рішенні жодним чином не заперечувалось щодо загального страхового стажу, який становить 24 роки 02 місяці 15 днів та щодо спеціального стажу роботи, що дає право для призначення дострокової пенсії за вислугу років згідно із пунктом «є» статті 55 Закону України «Про пенсіне забезпечення», який становить 06 років 05 місяців 00 днів.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, представник позивача звернувся до суду з даним позовом.

Зміст спірних правовідносин є рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 11.04.2025 №25 про відмову ОСОБА_1 в призначені пенсії за вислугу років згідно пункту «є» статті 55 Закону України «Про пенсіне забезпечення».

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІ (далі Закон №1788) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон №1058), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Статтею 2 Закону №1788 встановлено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до статті 51 Закону №1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно з статтею 52 Закону №1788 право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, спортсмени відповідно до пункту «є» статті 55 цього Закону.

Згідно з п. 2-1 Прикінцевих положень Закону № 1058, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону №1788, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788.

Відповідно до п. «є» ст. 55 Закону №1788 (у редакції до 01.04.2015), право на пенсію за вислугу років мають: спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 20 років - у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII (далі Закон № 213), який набрав чинності 01.04.2015, п. «є» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» викладено у наступній редакції: «право на пенсію за вислугу років мають: спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 25 років - у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку».

При цьому, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 положення, зокрема, ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Конституційний Суд України в даному рішення, в тому числі, зазначив, що на його думку, внесення змін Законом № 213 до оспорюваних положень Закону № 1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону № 1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону № 1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону № 1788. Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону № 1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону № 1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави. З огляду на наведене оспорювані положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом №213, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України.

Також, Конституційний Суд України зазначив, що мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно зі ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з 04.06.2019 положення п. «є» ст. 55 Закону №1788 слід застосовувати у редакції, що діяла до 01.04.2015.

Аналізуючи вищезазначені правові норми законодавства, з урахуванням рішення Конституційного Суду України, суд вважає, що особа, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має не менше 20 років стажу роботи у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.

При цьому, суд зауважує, що представник позивача обґрунтовуючи позовні вимоги посилається, в тому числі, на пункт «е» статті 55 Закону № 1788, в редакції, що діяла до 01.04.2015, (право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років…), проте як убачається з вищенаведеного, норма, яка регулює спірні правовідносини є, саме положення пункту «є» статті 55 Закону № 1788, в редакції, що діяла до 01.04.2015 (право на пенсію за вислугу років мають: спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 20 років …).

Так, Порядком призначення і виплати пенсій за вислугу років заслуженим майстрам спорту, майстрам міжнародного класу членам збірних команд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №583 (далі - Порядок №583), пенсії за вислугу років призначаються спортсменам, які мають особливі заслуги перед фізкультурним рухом заслуженим майстрам спорту, майстрам спорту міжнародного класу в тому числі, і перебуванні в складі збірних команд України не менше 6 років незалежно від віку.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Зазначений стаж, підтверджується записами трудових книжок серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 позивача, які є оснивними документами в розумінні вищезазначеної норми Закону.

Вітак, судом встановлено та не заперечно у спірному рішенні відповідачем 1, що загальний страховий стаж позивача станом на момент звернення із заявою про призначення пенсії становить 24 роки 02 місяці та 15 днів, а також спеціальний стаж роботи - 06 років 05 місяців 00 днів, який є достатнім для призначення пенсії відповідно до положень п. «є» ст.55 Закону №1788, що діяла до 01.04.2015, а тому спірне рішення прийняте відповідачем 1 про відмову в призначенні пенсії є протиправним.

Щодо зарахування позивачу до спеціального страхового стажу період його навчання з 30.07.1991 року до 30.06.1992 року, то суд зазначає наступне.

Пунктом «д» частини 3 статті 56 Закону №1788 передбачено, що до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує трудовий стаж є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами.

Час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання (п.8 Порядку №637).

Суд зазначає, що із копій трудових книжок позивача, які надані до матеріалів справи, відсутні будь які записи його навчання за спірний період (з 30.07.1991 року по 30.06.1992 року), як це передбачено Порядоком №637.

Щодо посилання представника позивача у позові на довідку освітнього закладу №111 від 21.01.2025 року щодо спірного періоду навчання позивача, то судом не береться до уваги, оскільки такої не було долучено до адміністративного позову, при цьому, останнім надано суду архівну довідку щодо проходження служби у військовій частині позивача, яка не спростовує його обґрунтувань позовних вимог в цій частині.

Проте, до відзиву на позовну заяву відповідачем 1 долучено копію архівної довідки від 27.01.2025 №111, з якої видно, що ОСОБА_1 дійсно навчався у Львівському державному інституті фізичної культури (нині Львівський державний університет фізичної культури імені Івана Баберського) та 30.01.1991 року був зарахований на перший курс денної форми навчання за спецільністю фізична культура (наказ №78-р від 30.07.1991 року), однак 30.06.1992 року він був відрахований з числа студентів 1 курсу, як такий що не виконав вимог навчального плану (наказ №208-с від 30.06.1992 року).

Відтак, суд дійшов висновку, що відмова відповідача 1 у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду його навчання у Львівському державному інституті фізичної культури (нині Львівський державний університет фізичної культури імені Івана Баберського) за вказаний період відповідає критерію правомірності, передбаченому п.1 ч.2 ст.2 КАС України, а тому позов у цій частині не підлягає задоволенню.

Судом не беруться до уваги інші посилання сторін, з огляду на встановлені обставини.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами не подано належних доказів правомірності відмови позивачу у призначені його пенсії.

Враховуючи вищенаведене, та з урахуванням того, що рішення про відмову у призначенні пенсії прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України у Полтавській області, суд вважає, що протиправність дій останнього щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугою років, не відповідає критерію правомірності, передбаченому п.1 ч.2 ст.2 КАС України.

Як наслідок обґрунтованими є і похідні вимоги про спонукання до вчинення дій, а тому позовні вимоги в частині зобов`язання органу Пенсійного фонду України призначити позивачу пенсію за вислугою років відповідно до п. «є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», також підлягають до задоволення в цій частині.

Суд відзначає, що дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував таке питання за заявою заявника, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, який приймав остаточне спірне рішення.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 08.02.2024 року у справі №500/1216/23 та від 09.07.2024 року у справі №240/16372/23, який в силу приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються судом під час вирішення цього спору.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

При цьому, суд, у відповідності до ч.2 ст.9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та изнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду у Полтавській області від 11.04.2025 №25 про відмову ОСОБА_1 в призначені пенсії за вислугу років згідно пункту «є» статті 55 Закону України «Про пенсіне забезпечення», з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Що стосується судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такі підлягають стягненню на користь позивача пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково та вийти за межі позовних вимог.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду у Полтавській області від 11.04.2025 №25 про відмову ОСОБА_1 в призначені пенсії за вислугу років згідно пункту «є» статті 55 Закону України «Про пенсіне забезпечення», з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області (адреса: 36600, м.Полтава, вул.Гоголя, 34, ) призначити пенсію за вислугою років ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) відповідно до п. «є» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що діяла до 01.04.2015.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області (адреса: 36600, м.Полтава, вул.Гоголя, 34, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський оружний адміністративний суд, а у разі реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяМартинюк Віталій Ярославович