Справа № 420/27120/24
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2025-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/27120/24

Перша інстанція: суддя Харченко Ю.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючого судді - Шевчук О.А.

суддів Бойка А.В., Єщенка О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області (далі відповідач, 3 ДПРЗ ГУДСНС в Одеській області), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, а саме ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у повному обсязі;

- визнати протиправною бездіяльність стосовно ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати;

- зобов`язати відповідача виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата індексації грошового забезпечення у повному обсязі), за період з 30.04.2022 по 18.07.2022 у повному обсязі, з 19.07.2022 по 27.07.2024 - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100);

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення, включно, за весь час затримки виплати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що під час проходження служби в 3 ДПРЗ ГУДСНС в Одеській області останній не нараховував та не виплачував їй індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим вона змушена була звернутися до суду за захистом порушеного права.

Як вказує позивач, остаточний розрахунок з виплати вказаної індексації відповідач здійснив 27.07.2024 в сумі 67318,29 грн, на виконання рішення суду у справі №420/25523/23.

На думку позивачки, оскільки відповідач не виплатив при звільненні належне грошове забезпечення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у Порядку №100.

Також позивачка вважає, що відповідно до норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10. 2000 №2050-ІІІ (далі Закон №2050-ІІІ) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі Порядок №159), вона має право на виплату компенсації втрати частини доходів через порушення строків виплати грошового забезпечення.

Позивачка зазначає, що невиконання суб`єктом владних повноважень дій щодо виплати належного їй грошового забезпечення при звільненні, порушує її права, гарантовані Конституцією України та становить втручання у право власності, у розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язано 3 ДПРЗ ГУДСНС в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2022 року по 27.07.2024 року у розмірі 115 330,76 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.

Суд стягнув за рахунок бюджетних асигнувань 3 ДПРЗ ГУДСНС в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі №420/27120/24.

Зобов`язано 3 ДПРЗ ГУДСНС в Одеській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, виплачених 27.07.2024 за весь час затримки виплати.

Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року, 3 ДПРЗ ГУ ДСНС в Одеській області надали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Мотивуючи свої доводи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, скаржник вказує, що суд під час розгляду справи та ухвалення рішення не звернув уваги на те, що позов поданий із порушенням тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП.

Також апелянт зазначає про безпідставність заявлених вимог щодо виплати відповідно до вимог статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення та не погоджується із здійсненим судом першої інстанції розрахунком розміру відшкодування належного позивачеві до виплати розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.08.2024 у справі №200/3662/23, скаржник зазначає, що під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми та істотність цієї частки, порівняно із середнім заробітком працівника, а також причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір майнових втрат працівника та співмірність цих втрат із заявленою до стягнення сумою.

Отже апелянт вважає, що відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Позивачка своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до пункту 3 частини 6 статті 12 КАС України дана справа відноситься до категорії незначної складності.

Пункт 2 частини 1 статті 263 КАС України визначає, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За такого правового регулювання, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку судового рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у 3 ДПРЗ ГУДСНС в Одеській області та 30.04.2022 була виключена зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Під час звільнення та виключення зі списків особового складу позивачці не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2018.

З метою захисту порушеного права, позивачка звернулася із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, однак отримала відмову, яку оскаржила у судовому порядку.

26.03.2024, на виконання судового рішення у справі №420/25523/23, ОСОБА_1 виплачена індексація грошового забезпечення в розмірі 67 318 ,29 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільнені та компенсації втрати частини доходу, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача відповідачем не проведений з останнім розрахунок у повному обсязі, а саме не була виплачена індексація грошового забезпечення, а тому відповідно до положень статті 117 КЗпП позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

Суд зазначив, що на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Не виконання такого обов`язку, як указав суд, спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд врахував, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, що набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни в статтю 117 КЗпП України, якими законодавець обмежив можливість отримання середнього заробітку шістьма місяцями.

За таких підстав суд вважав, що за спірний період відповідач має виплатити середній заробіток за спірний період у розмірі 115 330,76 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

По-перше, колегія суддів вважає за необхідне надати відповідь на доводи апелянта про пропуск позивачкою строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Частина 1 статті 122 КАС України передбачає, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), зокрема, частиною другою цієї статті.

Відповідно до частин 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладені в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Повертаючись до обставин справи, колегія суддів враховує, що 27.07.2024 відповідач, на виконання рішення суду у справі №420/25523/23, виплатив позивачці індексацію грошового забезпечення у розмірі 67 318 ,29 грн.

Згідно матеріалів справи із позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 28.08.2024.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що позивачка пропустила строк звернення до суду, у зв`язку з чим наведені доводи апелянта колегія суддів визнає безпідставними.

Відповідаючи на доводи апелянта, в яких він заперечує порушення прав позивачки на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Ця стаття також передбачає, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати № 95», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Стаття 12 цієї Конвенції встановлює, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведений відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до частини першої статті 101 Кодексу цивільного захисту України, служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Статтею 115 Кодексу цивільного захисту України визначено, що держава забезпечує соціальний та правовий захист осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, працівників органів управління та сил цивільного захисту і членів їхніх сімей відповідно до Конституції України, цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частина 1 статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на час звільнення позивача) визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Надаючи відповідь на доводи апелянта про право суду зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, застосувавши принцип співмірності таких сум, істотності частки між заборгованістю та належної до виплати суми, а також інших критеріїв, колегія суддів зазначає таке.

Як мовилося вище, частина 1 статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на час звільнення позивача) визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-ІХ), яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Згідно матеріалів справи, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою ОСОБА_1 під час виключення зі списків 3 ДПРЗ ГУДСНС в Одеській області індексації грошового забезпечення.

Як мовилося вище, 27.07.2024 на виконання рішення суду у справі № 420/25523/23 відповідач виплатив позивачці індексацію грошового забезпечення у розмірі 67 318 ,29 грн.

Суд першої інстанції, під час ухвалення рішення, врахувавши позицію суду касаційної інстанції дійшов правильного висновку, що спірний період щодо виплати середнього заробітку ОСОБА_1 варто умовно поділити на дві частини, зокрема, на період з 30.04.2022 (з дня звільнення) по 18.07.2022 (до дати набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП) та з 19.07.2022 по 27.07.2024 (день фактичного остаточного розрахунку).

Згідно з довідкою про середній заробіток ОСОБА_1 середньодений розмір грошового забезпечення становить (25872,7/59) = 438,52 грн.

Відтак, середній заробіток за час затримки з 01.05.2022 (наступний день після звільнення) до 18.07.2022 складає 34643,08 грн. (79 днів х 438,52 грн.).

Оскільки вказана сума не перевищує розміру несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення в сумі 67318,29 грн., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що принцип істотності частки, встановлений правовою позицією Верховного Суду викладений в постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, у даному випадку не застосовується.

Період з 19.07.2022 по 27.07.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

За таких підстав, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-ІХ середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за цей період складає 80 687,68 грн (438,52 грн. х 184 днів).

Таким чином, за результатами дослідження обставин справи, з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачкою (27.07.2024) та норм статті 117 КЗпП України до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сума 115330,76 грн. (34 643,08 + 80 687,68 грн.) відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених законом заходів відповідальності.

Стосовно доводів апелянта про необхідність зменшення суми середнього заробітку, керуючись висновками Верховного Суду, зокрема, наведеними у постанові від 30.10.2019 у справі №825/325/16 та інших, колегія суддів зазначає таке.

По-перше слід зазначити, що кожний правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

Колегія суддів зауважує, що до внесення змін до статті 117 КЗпП України щодо обмеження відповідальності роботодавця шестимісячним строком, відповідальність останнього перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не була обмеженою в часі та не залежала від простроченої заборгованості.

З огляду на непропорційність обсягу відповідальності наслідкам порушення законодавства про працю, суд касаційної інстанції висловив правову позицію щодо необхідності, за певних обставин, зменшення розміру такої суми відшкодування.

Як зазначив Верховний Суд, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд наголошував, що відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Однак, колегія суддів вважає, що така постанова Верховного Суду не може бути застосована, оскільки з 19.07.2022 відбулись зміни у законодавстві та, на даний час, у разі якщо роботодавець своєчасно не розрахувався з працівником, то розмір його відповідальності обмежений виплатою працівникові середнього заробітку за шість місяців.

Колегія суддів зауважує, що до 19.07.2022 року (набрання чинності Законом № 2352-ІХ) спірне питання регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 19.07.2022 регулюється чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

До цього періоду застосовувати практику, викладену наприклад у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15 а також у постанові від 30.10.2019 у справі №825/325/16 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, і такий висновок колегія суддів вважає застосовним до спірних правовідносин.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції помилково не врахував таку практику Верховного Суду колегія суддів вважає необґрунтованими.

За таких підстав колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв`язку з чим підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуюча суддя О. А. Шевчук

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко