Справа № 600/5497/24-а
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/5497/24-а

Головуючий у 1-й інстанції: Лелюк О.П.

Суддя-доповідач: Шидловський В.Б.

16 червня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Сапальової Т.В. Капустинського М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Чернівецькій області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року Головне управління ДПС у Чернівецькій області звернулось до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в сумі 280 029,81 грн до місцевого бюджету.

Позов обґрунтовано тим, що за відповідачем рахується заборгованість на загальну суму 15205,87 грн, яка виникла по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості. Діючи на підставі чинного законодавства, податковим органом направлялось платнику податкове повідомлення-рішення про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки від 17 жовтня 2023 року №0-2404-UA0012771. Крім того, контролюючим органом було направлено засобами поштового зв`язку податкову вимогу форми Ф від 01 травня 2023 року №0-2413. Дана сума заборгованості на день подання позовної заяви є узгодженою, однак не сплаченою.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості за відповідачем рахується заборгованість податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, який виник на підставі:

- нарахованого податку на майно громадян (нерухоме майно, транспортний податок, плата за землю) згідно податкового повідомлення-рішення (форма Ф) №0-2404-UA0012771 від 17.10.2023.

У зв`язку з наявністю у відповідача податкового боргу ГУ ДПС у Чернівецькій області виставлено податкову вимогу форми Ф від 01 травня 2023 року №0-2413 на суму 4156,62 грн.

Вказана вимога була вручена відповідачу 20 травня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, який доданий до матеріалів справи.

Отже, за відповідачем рахується заборгованість по податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами на загальну суму 280 029,81 грн.

Оскільки відповідач у добровільному порядку суму податкового боргу у розмірі 280029,81 грн не сплатив, Головне управління ДПС у Чернівецькій області звернулось до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість та наявності достатніх доказів наявності у відповідача податкової заборгованості.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 67 Конституції України та підпункті 16.1.4 пункту 16.1 статті 16, пункті 36.1 статті 36 Податкового кодексу (далі - ПК України) закріплено, що на відповідача покладений обов`язок сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 21 ПК України на податкові органи покладено, зокрема, такі обов`язки: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій.

Грошове зобов`язання платника податків, відповідно до п.п.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Унормуванням п.57.3 ст.57 ПК України передбачено: у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Відповідно до підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та плати за землю.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України визначено, що базою оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Судом встановлено, що позивач вказав про існування податкового боргу у відповідача, згідно рішення про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки від 17 жовтня 2023 року №0-2404-UA0012771. Крім того, контролюючим органом було направлено засобами поштового зв`язку податкову вимогу форми Ф від 01 травня 2023 року №0-2413. Позивач вважає, що дана сума заборгованості на день подання позовної заяви є узгодженою, однак не сплаченою.

Витягом із Бази даних головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України, щодо перетинання державного кордону в період із 01.01.2022 по 01.12.2024, стверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виїхав із України через пункт пропуску Бориспіль, 22.02.2022. (Положення про базу даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території" затверджене наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.09.2022 № 614, зареєстроване у Міністерстві юстиції України 26.10.2022 за № 1319/38655).

Оскільки відповідач у вказаний період перебував за межами України, тому він фізично не міг отримати податкову вимогу позивача форми Ф від 01 травня 2023 року №0-2413.

Із матеріалів справи вбачається, що податковий борг за 2022 рік у сумі 289 906.50 грн. виник та стягується за нерухоме майно яке розташоване на території Юрковецької сільської ради по вулиці Заводській 18 с.Юрківці яке було подароване відповідачу у 2006 році (додаток до позовної заяви сторінка 13).

Колегія суддів зазначає, що дійсно, у 2006 році відповідач згідно договору дарування був обдарований нерухомим майном у розмірі частки 67/100 за юридичною адресою АДРЕСА_1 .

Довідкою Заставнівського БТІ № 152 від 23.05.2024 року підтверджується те, що Виконавчим комітетом Юрковецької сільської ради на підставі свого рішення від 20.10.2011 р. за № 10/63 було проведено заміну належного ОСОБА_1 правовстановлюючого документа саме: взамін договору дарування на 67/100. Частки зазначеного комплексу цегельного заводу загальною площею 9693,00 кв.м. (бланк ВСТ № 572969) посвідченого приватним нотаріусом Бурдейним Ю.І. 11.02.2006 р. за реєстровим номером 2231, було видано 23.11.2011 р. свідоцтво про право власності ( НОМЕР_1 ) на нежитлові будівлі цегельного заводу за номер 18-А по вул.Заводській в с.Юрківці Чернівецької області (реєстраційний номер майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 35235506).

Колегія суддів звертає увагу, що змінена адреса комплексу цегельного заводу із АДРЕСА_1 на вул.Заводська № 18-А с.Юрківці Заставнівського району Чернівецької області.

Після отримання нового свідоцтва про право власності, ОСОБА_1 18.02.2012 року подарував нежитлові будівлі цегельного заводу за № 18-А що знаходиться по вул.Заводській в селі Юрківці Заставнівського району Чернівецької області ОСОБА_2 (копія договору дарування наявна в матеріалах справи).

Комунальне підприємство Кадубовецької сільської ради, своєю довідкою також підтверджує, що право власності на нежитлові будівлі цегельного заводу по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 згідно договору дарування виданого 18.02.2012 року який зареєстрований приватним нотаріусом Бурдейним Ю.І. серія ВРП №479407 за реєстровим № 395, реєстраційний номер майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно: 35235506.

Колегія суддів зазначає, що усталеною є позиція Верховного Суду (зокрема, але не виключно, постанова від 28 червня 2023 року у справі № 539/5295/21) про те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 06 жовтня 2021 року у справі № 910/13574/20.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц зазначено, що відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №48/340, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19).

Отже, державна реєстрація речового права має похідний характер від набуття відповідного права. Аналогічний підхід є і до реєстрації припинення речових прав.

Як уже зазначалось, згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не є власником такого нерухомого майна, як нежитлові будівлі цегельного заводу по вул.Заводська, № 18-А с.Юрківці, оскільки дане майно належить ОСОБА_2 згідно договору дарування виданого 18.02.2012 року який зареєстрований приватним нотаріусом Бурдейним Ю.І. серія ВРП №479407 за реєстровим № 395, реєстраційний номер майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно: 35235506.

За таких обставин, позовні вимоги податкового органу, щодо стягнення з відповідача, після 18.02.2012, податку на вказане нерухоме майно, є неправомірними та не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Частиною 1 ст. 139 КАС України вказано, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у загальному розмірі 6300 грн.

Враховуючи, що за наслідками апеляційного перегляду судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , витрати зі сплати судового збору мають бути йому відшкодовані за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій області.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій області судовий збір у розмірі 6300 грн, сплаченого відповідно до квитанції №1505-4511-9743-2463 від 12.04.2025.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Сапальова Т.В. Капустинський М.М.