Справа № 755/18536/24
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2025-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 р.м. ОдесаСправа № 755/18536/24
Перша інстанція: суддя Науменко А.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Єщенка О.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 березня 2025р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, у якому просив: скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 5 лютого 2025р. провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення закрито на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України.

18.02.2025р. представником позивача направлено до суду заяву про ухвалення додаткового рішення по справі №755/18536/24.

Додатковим рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14 березня 2025р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення судових витрат відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм права, просить додаткове рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 березня 2025р. скасувати та прийняти нову постанову, якою заяву про ухвалення додаткового рішення задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування додаткового рішення суду та прийняття по справі нової постанови про часткове задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, з наступних підстав.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що закриття провадження через виправлення порушень виключає підстави для компенсації судових витрат позивачу, оскільки відповідно до вищезазначених норм законодавства це не передбачено. Законодавством чітко визначено, що у разі закриття провадження у справі будь-які витрати позивача не компенсуються коштом відповідача або бюджету. Таким чином, законодавчо відсутні підстави для розподілу судових витрат на користь позивача.

Проте, з таким висновком суду першої не може погодитись судова колегія, оскільки вказаного висновку суд дійшов без належного з`ясування обставин по справі, у зв`язку з чим допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

За правилами ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судова колегія вважає, що вказані порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи по суті, а тому апеляційний суд на підставі ст.315 КАС України, рішення суду скасовує та приймає по справі частині нову постанову про задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення, з наступних підстав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим, реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Ініціюючи позов, особа на власний розсуд визначає, чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність дійсно протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення з порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису) серії ОДП №3671343 від 4.07.2024р.. Однак, до ухвалення судом рішення у справі відповідач самостійно скасував вказану постанову, у зв`язку із чим ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 5.02.2025р. закрито провадження у справі на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України.

Так, суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення (пункт 8 частини першої статті 238 КАС України).

Частина 2 ст.238 КАС України передбачає, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав до відшкодування позивачу судових витрат у випадку закриття провадження у справі на підставі зазначеної вище норми процесуального закону, а також розміру таких витрат, судова колегія виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач у цій справі просить про відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету судового збору, а також про стягнення з відповідач витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000грн..

Частина 2 ст.132 КАС України встановлює, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом №3674-VI.

За правилами п.5 ч.1 ст.7 Закону №3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Отже, чинне законодавство передбачає, що у випадку закриття провадження у справі сплачена позивачем сума судового збору може бути повернута особі, яка його сплатила, за умови подання такою особою відповідного клопотання.

Виключенням із такого правила є закриття провадження у справі з огляду на відмову позивача від позову, яка визнана судом (п.2 ч.1 ст.238 КАС України). У випадку закриття провадження у справі із зазначеної підстави питання розподілу усіх понесених позивачем судових витрат врегульоване нормою ст.140 КАС України, яка, серед іншого, передбачає випадок відмови від позову внаслідок задоволення такого позову відповідачем, що є підставою для присудження у такому випадку з відповідача всіх понесених позивачем судових витрат.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що обрання правової підстави для закриття провадження з переліку, визначеного ч.1 ст.238 КАС України, має бути належним чином вмотивоване судом за змістом відповідної ухвали. У випадку закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.238 КАС України (якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом), суд також має обґрунтувати, чи спричинена така відмова обставинами задоволення позову відповідачем після подання позовної заяви, оскільки такі обставини мають вирішальне значення для правильного застосування приписів ст.140 КАС України.

Отже, колегія суддів вважає, що у випадку закриття провадження у справі на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України сплачений судовий збір може бути повернутий позивачу за наслідками подання ним відповідного клопотання в порядку, визначеному Законом №3674-VI.

Аналогічні за змістом висновки вже неодноразово викладались Верховним Судом в постановах від 27.04.2023р. у справі №260/3162/22, від 8.09.2022р. у справі №826/6378/17, від 13.11.2024р. у справі №120/18952/23, від 31.10.2024р. у справі №520/5353/24 тощо.

Відтак, позивач має право на повернення суми сплаченого судового збору у зв`язку із закриттям провадження на підставі п.5 ч.1 ст.7 Закону №3674-VI.

Що стосується витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд враховує, що згідно з ч.2 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Загальний порядок розподілу судових витрат визначений ст.139 КАС України. Разом з тим, вказана норма не передбачає алгоритму розподілу судових витрат у випадку закриття провадження у справі на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України.

Поряд з наведеним ч.8 ст.139 КАС України передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, за відсутності чіткого правового регулювання процесуальним законом розподілу судових витрат саме у спірному випадку, суд має керуватися принципом, за яким судові витрати несе та із сторін, з вини якої такі витрати виникли. Слід зазначити, що застосування приписів ч.8 ст.139 КАС України для цілей розподілу судових витрат також вимагає належного мотивування від суду, в чому саме полягає зловживання стороною чи її представником процесуальними правами чи в чому полягає зміст неправильних дій сторони, які призвели виникнення спору.

Подібні висновки щодо розподілу витрат на правничу допомогу у випадку закриття провадження у справі на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України наводились Верховним Судом в постановах від 9.12.2020р. у справі №1.380.2019.001303, від 27.04.2023р. у справі №260/3162/22, від 5.03.2025р. у справі №160/17422/23.

Повертаючись до обставин цієї справи у контексті вирішення питання про правомірність розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Як зазначалось вище, у відповідності до ч.2-7 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, часу, витраченого адвокатом, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009р. №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 17.03.2020р. по справі №820/3308/17, від 4.08.2020р. по справі №810/3213/16.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції при поданні заяви про ухвалення додаткового рішення від 18.02.2025р. та 25.02.2025р. жодних доказів не надано.

Відповідні докази було додано до апеляційної скарги від 8.04.2025р., а саме: копію договору про надання правової допомоги від 15.10.2024р., копію додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 15.10.2024р., Акт наданих послуг №1 від13.02.2025р. до договору про надання правової допомоги від 15.10.2024р..

Згідно із актом наданих послуг №1 від 13.02.2025р., АО «ЄВГЕНА КАЛАШНИКОВА» на підставі Договору про надання правової допомоги від 15.10.2024р. та Додатку №1 до нього надало КЛІЄНТУ адвокатські послуги (послуги з професійної правничої допомоги), а КЛІЄНТ прийняв надані БЮРО адвокатські послуги та здійснив оплату адвокатського гонорару БЮРО на суму 10 000грн..

Перелік наданих послуг:

- дослідження документів по справі, здійснення їх правового аналізу 1 500грн.;

- надання розгорнутої консультації 1 500грн.;

- складання та подання позовної заяви 4 000грн.;

- ведення справи в суді 3 000грн..

З наведеного слідує, що оплата послуг адвоката вже була здійснена позивачем на момент складання Акту наданих послуг №1 від 13.02.2025р..

Так, звертаючись до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення 18.02.2025р., представник позивача не надав жодних доказів стосовно понесених судових витрат.

Судова колегія звертає увагу, що лише до суду апеляційний інстанції представник позивача надав вищезазначені документи, однак не надав жодних доказів щодо оплати наданих адвокатом послуг.

Апеляційний суд враховує, що суд першої інстанції взагалі дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення будь яких судових витрат у спірних правовідносинах.

Натомість, апеляційним судом встановлено, що в даному випадку судові витрати підлягають відшкодуванню, однак витрати на професійну правничу допомогу не було підтверджено ані на момент звернення до суду із відповідною заявою, ані під час перегляду справи апеляційним судом.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що відсутні підстави для стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оскільки позивачем та його представником не надано документів, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Виходячи з наведеного, судова колегія дійшла висновку, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув, належної оцінки не дав, а тому вважає за необхідним додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.132,139,241,252,325,328,329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Додаткове рішення Приморського районного суду м.Одеси від 14 березня 2025р. скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по справі задовольнити частково.

Повернуто на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України сплачений судовий збір у розмірі 605,6грн..

В іншій частині заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: О.В. Єщенко

В.О. Скрипченко