Справа № 320/35624/24
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційними скаргами Офісу Генерального прокурора та Київської обласної прокуратури на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Київської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про:

- стягнення з Київської обласної прокуратури на користь позивача заробітної плати за період із 01.03.2023 по 14.04.2024 з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023 та положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, з відрахуванням при виплаті встановлених податків і зборів;

- стягнення з Київської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки з 30.04.2024 по день ухвалення рішення у даній справі з відрахуванням при виплаті встановлених податків і зборів.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28.01.2025 позов задоволено частково:

- стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у розмірі 197 815,98 грн (сто дев`яносто сім тисяч вісімсот п`ятнадцять) гривень 98 (дев`яносто вісім) копійок;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у розмірі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, апелянти подали апеляційні скарги, в яких Офіс Генерального прокурора просить скасувати рішення суду з огляду на те, що суд першої інстанції всупереч вимога адміністративного судочинства вийшов за межі позовних вимог. На думку відповідача, суд першої інстанції виявивши, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, мав відмовити в задоволенні позову. Також, відповідач звертає увагу, що позивач просить стягнути заробітну плату за період, в який він не перебував у трудових відносинах з Київською обласною прокуратурою. Порушення термінів поновлення позивача на посаді за наслідків виконання судового рішення, відповідач не вбачає. Також, вважає відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу з Київської обласної прокуратури через їх не підтвердження відповідними документами.

Київська обласна прокуратура в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції зважаючи на те, що предмет позову стосувався виключно стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, натомість суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог. Наголошує, що позивач у спірний період не працював в органах прокуратури. Відповідач зазначає, що не мав повноважень на виконання судового рішення у справі № 320/11846/22, тому що такі має лише Генеральний прокурор. Окрім того, негайному поновленню на посаді перешкоджала відсутність інформації перебування чи не перебування позивача на посаді, що перешкоджає діяльності прокурора. Відповідач зазначає про неможливість врахування рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023 під час обрахунку заробітної плати позивача, тому що останній не пройшов атестацію. Відповідач вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, зокрема, заслухав дану справу у спрощеному провадженні. Також, вважає відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі через їх не підтвердження відповідними документами.

Позивач у відзиві на апеляційні скарги просив відмовити в їх задоволенні та залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційних скарг, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами у справі, позивач з певними перервами працював в органах прокуратури з 1990 року.

Наказом Генеральної Прокуратури України від 23.10.2014 № 1454к відповідно до статей 15, 16 Закону України «Про прокуратуру», п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» звільнено державного радника юстиції 2 класу ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Київської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 Кодексу Законів про працю України та увільнено від обов`язків члена колегії прокуратури області. Підстава: довідка про результати вивчення особової справи.

Вважаючи протиправним вказаний наказ, позивач звертався до суду за захистом своїх прав в листопаді 2014 року.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.10. 2020 та постановою Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 826/17953/14, позов задоволено:

- визнано протиправним з моменту прийняття та скасовано наказ Генерального прокурора України № 1454к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Київської області;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Київської області з 24 жовтня 2014 року;

- стягнуто з прокуратури Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 165 101,19 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів;

- допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення з 24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Київської області з 24 жовтня 2014 року та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 17489,01 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів.

Як встановлено в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022 у справі № 826/17953/14, наказом Генерального прокурора від 30.09.2021 № 320к на підставі та на виконання рішення суду у справі № 826/17953/14 позивача було поновлено на посаді першого заступника прокурора Київської області з 24.10.2014.

В подальшому, в зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-IX, після ознайомлення з наказом Офісу Генерального прокурора від 30.09.2021 № 320к, ОСОБА_1 01.04.2022 подав Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію. 16.08.2022 ОСОБА_1 не з`явився на проходження іспиту. Наказом Генерального прокурора № 148к від 21.11.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника прокурора Київської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації з 21.11.2022.

Вважаючи протиправним вказаний наказ, позивач звертався до суду за захистом своїх прав в грудні 2022 року.

Так, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 у справі № 320/11846/22 адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано рішення Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур № 5 від 23 вересня 2022 року "Про відмову у перенесенні дати складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та про неуспішне проходження атестації таким прокурором";

- визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора №148к від 21 листопада 2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Київської області та органів прокуратури з 21.11.2022 року";

- поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника керівника Київської обласної прокуратури з 21 листопада 2022 року;

- стягнуто з Київської обласної прокуратури () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 46904,82 грн (сорок шість тисяч дев`ятсот чотири грн 82 коп.) з відрахуванням при виплаті встановлених податків і зборів;

- рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника керівника Київської обласної прокуратури з 21 листопада 2022 року підлягало негайному виконанню;

- рішення суду в частині стягнення з Київської обласної прокуратури () на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 14955,16 грн (чотирнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять грн 16 коп.) з відрахуванням при виплаті встановлених податків і зборів підлягало негайному виконанню.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2023 у справі № 320/11846/22 апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Київської обласної прокуратури задоволено частково:

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року в частині поновлення позивача на посаді - змінено, викладено четвертий абзац резолютивної частини цього рішення наступним чином: «Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Київської області та органів прокуратури з 21 листопада 2022 року», а шостий абзац резолютивної частини наступним чином: «Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Київської області та органів прокуратури з 21 листопада 2022 року підлягає негайному виконанню».

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року залишено без змін.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Київської обласної прокуратури судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.

Наказом Генерального прокурора № 65к від 11.04.2024 позивача поновлено на посаді на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 у справі № 320/11846/22.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині, суд першої інстанції прийшов до висновку, що користь позивача належить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за 291 день (робочі дні у період з 01.03.2023 по 10.04.2024) у розмірі 197 815,98 грн (679,78 х 291).

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог щодо питання застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу при вказаному розрахунку, суд першої інстанції прийшов до висновку про їх безпідставність, тому що норма пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що регулювала це корегування при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, була виключена постановою Кабінету Міністрів України № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100», яка набула чинності 12.12.2020, а тому не може бути врахована при здійснення даного розрахунку, який обчислюється після 12.12.2020.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо тези апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема розгляд даної справи у спрощеному провадженні, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 2 та 3 ст. 12 КАС України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Згідно частин 1-3 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:

1) значення справи для сторін;

2) обраний позивачем спосіб захисту;

3) категорію та складність справи;

4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо;

5) кількість сторін та інших учасників справи;

6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;

7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 4 ст. 257 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

У той же час, спірні правовідносини не відносяться до категорії справ, передбачених ч. 4 ст. 12 КАС України.

Згідно з приміткою до статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище віднесено, зокрема, осіб, посади яких належать до посад державної служби категорії «А» або «Б».

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII до категорії «Б» належать посади керівників структурних підрозділів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та інших державних органів, їх заступників, керівників територіальних органів цих державних органів та їх структурних підрозділів, їх заступників.

Як убачається з матеріалів справи, спір у цій справі виник у зв`язку з перебуванням позивача на посаді першого заступника прокурора Київської області та органів прокуратури.

Дійсно, ця справа є адміністративною справою щодо проходження публічної служби позивачем. В той же час, вказане не наділяє цю справу ознаками справи, що має виняткову складність та вимагає її розгляду із застосуванням особливостей загального позовного провадження.

За загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, за винятком справ, які обов`язково мають бути розглянуті в порядку загального позовного провадження.

Перелік справ, що не можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, визначено у ч. 4 ст. 12 та ч. 4 ст. КАС України.

До того ж, Верховний Суд у постанові від 25.04.2024 у справі № 520/5388/22 зазначив, що справи пов`язані з проходженням публічної служби службовими особами, які, у розумінні Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII, займають відповідальне або особливо відповідальне становище, до вказаного переліку не відносяться, а тому суд, беручи до уваги передбачені ч. 3 ст. 257 КАС України чинники, може розглянути її як за правилами загального позовного провадження, так і за правилами спрощеного позовного провадження, якщо дійде такого висновку.

Колегія суддів не вважає доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права та не розгляду даної справи в загальному позовному провадженні, такими, які б свідчили про те, що характер спірних правовідносин та предмет доказування вимагають проведення судового засідання або посилань на обставини, які можливо встановити лише у такий спосіб.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частин 1 - 3 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.

Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Учасники справи мають право: ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

За приписами частин 5 та 7 ст. 44 КАС України учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Стаття 261 КАС України встановлює наступні особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні.

Відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Треті особи мають право подати пояснення щодо позову у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, а щодо відзиву - протягом десяти днів з дня його отримання.

Отже, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін ніяким чином не обмежує процесуальні права учасників справи, а свої пояснення та докази у справі учасники справи мають можливість надати до суду за правилами, встановленими КАС України.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що розглянувши дану справу в спрощеному позовному провадженні, суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права.

Надаючи оцінку доводам апеляційних скарг, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, зокрема, необґрунтовано застосовано ст. 9 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням, що міститься у п. 8 ч. 1 ст. 4 позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Частини 1 та 2 ст. 5 КАС України встановлюють, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Як вказано вище, КАС України передбачає, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина.

Як підтверджено матеріалами справи,, позивач не оскаржив рішення суду першої інстанції до суду апеляційної інстанції. Окрім того, як вбачається з відзивів на апеляційні скарги, позивач просить залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції. З чого колегія суддів робить висновок, що позивач погоджується, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту його прав відповідає меті позивача під час подання даного позову.

Отже, колегія суддів не погоджується з позицією відповідачів, що суд першої інстанції застосовавши ч. 2 ст. 9 КАС України до даного спору, порушив норми процесуального права.

Щодо правомірності стягнення з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 і 8 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на момент вирішення справи про звільнення позивача) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (ст. 236 КЗпП України).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно.

Частиною 2 та 4 ст. 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Крім того, за приписами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Положеннями ст. 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі, а також визначено випадки, за яких додержання письмової форми є обов`язковим.

Частинами 1 та 2 ст. 18 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) визначено, що перебування на посаді прокурора несумісне з обійманням посади в будь-якому органі державної влади, іншому державному органі, органі місцевого самоврядування та з представницьким мандатом на державних виборних посадах.

Вимоги щодо несумісності не поширюються на участь прокурорів у діяльності виборних органів релігійних та громадських організацій.

На прокурора поширюються обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, визначені Законом України "Про запобігання корупції".

Так, спірні правовідносини, які склались у цій справі, виникли внаслідок невиконання негайно Київською обласною прокуратурою частини рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.03.2023 у справі № 320/11846/22 та непоновлення ОСОБА_1 на посаді відповідно до цього рішення.

З аналізу вищевказаних положень КАС України та КЗпП України висновується, що звільнений без законної підстави працівник підлягає поновленню на попередній роботі. Роботодавець зобов`язаний виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі добровільно і негайно шляхом видання про це наказу. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивості обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно - з дати його ухвалення, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав працівника, гарантованих Конституцією України. В разі невиконання рішення суду в добровільному порядку воно підлягає примусовому виконанню державною виконавчою службою.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, передбачено положеннями статті 236 КЗпП України.

Така відповідальність на роботодавця покладається незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем.

Як не заперечується сторонами у справі, відповідачем указане судове рішення виконано лише 11.04.2024 (наказ Генерального прокурора від 11.04.2024 № 65к).

Отже, відповідачем допущено затримку виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді, що, в свою чергу, відповідно до приписів ст. 236 КЗпП України, тягне за собою обов`язок виплатити останньому середній заробіток за весь час затримки.

З огляду на викладене, час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 у справі № 320/11846/22 починається з 01.03.2023 (наступний день після проголошення судового рішення) та закінчується днем, що передував виконанню рішення, 10.04.2024.

Отже, позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання судового рішення, а саме за період з 01.03.2023 по 10.04.2024, тому що вказаний період є часом затримки виконання судового рішення щодо поновлення позивача на посаді.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача стосовно неможливості негайного виконання ним судового рішення про поновлення позивача на посаді через відсутність інформації про суміщення з іншими посадами, тому що негайне виконання рішення суду про поновлення особи на посаді у відносинах публічної служби не ставиться у залежність від будь-яких обставин, зокрема, заняття іншої несумісної посади. Питання щодо несумісності має вирішуватися після виконання рішення суду про поновлення особи на посаді і це питання не є предметом розгляду у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді. Окрім того, відповідач не надав до суду першої та другої інстанції доказів проведення такої перевірки після прийняття рішення суду у справі № 320/11846/22 чи взагалі наявності таких обставин після звільнення позивача і до видання наказу про поновлення на роботі.

Також, безпідставними є твердження апелянта про неподання позивачем заяви на підставі статей 21, 24 КЗпП України, яка б свідчила про його бажання та волевиявлення бути поновленим на роботі, тому що ці правові норми визначають правила поведінки особи у правовідносинах щодо укладення трудового договору, а не щодо поновлення на посаді на підставі рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 09.11.2022 у справі № 640/10445/21.

Щодо розрахунку суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення, то відповідно до абз. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абз. 1 п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки звільнення позивача було здійснено з порушенням порядку установленого законом, а виконання судового рішення не відбулося, то стягненню підлягає середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення позивача на посаді, за весь період такої затримки з 01.03.2023 (наступний день після ухвалення Київським окружним адміністративним судом рішення від 28.02.2023 у справі № 320/11846/22) по 10.04.2024 (день, що передував виконанню рішення), що становить 291 робочий день.

Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18.07.2019 у справі № 809/4462/15.

Так, як встановлено в судових рішення у справі № 320/11846/22, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 679,78 грн (без відрахування податків і зборів), а середньомісячна заробітна плата становила 14 955,16 грн (без відрахування податків і зборів).

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з тим, що в межах спірних правовідносин позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 у справі № 320/11846/22 про поновлення ОСОБА_1 на роботі за період з 01.03.2023 по 10.04.2024 у розмірі 197 815,98 грн.

Щодо стягнутих судом першої інстанції витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Приписи ч. 1 ст. 139 КАС України визначають, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/16, від 15.05.2018 у справі № 821/1594/17, від 05.09.2019 у справі № 826/841/17, від 21.01.2020 у справі № 904/1038/19, від 21.08.2020 у справі № 520/2915/19, від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20, від 10.09.2021 у справі № 460/2315/19, від 29.06.2023 у справі № 420/1100/21, від 06.12.2023 у справі № 140/763/22.

На виконання вказаних вище положень та обов`язку доказування позивачем надано: ордер про надання правничої допомоги, Договір про надання правової допомоги № 02/22 від 01.12.2022, Звіт про надані послуги у адміністративній справі № 320/35624/24, Платіжну інструкцію № 1/224918 від 23.07.2024 на суму 20 000 грн та скріншот додатку банку про зарахування коштів.

Дослідивши надані докази, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про їх відповідність вимогам статей 73 - 76 КАС України. Викладеним, у свою чергу, спростовується твердження апелянтів про те, що матеріали справи належних доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу не містять.

Судова колегія, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно ч. 7 ст. 139 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В свою чергу, Київською обласною прокуратурою хоч і зазначено про завищення витрат на правничу допомогу, проте апеляційна скарга не містить жодного обґрунтованого спростування обґрунтованості суми визначених судом витрат на правничу допомогу, їх не співмірності або завищеності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін, що свідчить про безпідставність таких доводів апелянта.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України"", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

В контексті викладеного вище, судова колегія, враховуючи предмет та ціну позову (майже 200 000 грн), складність справи, обсяг виконаної роботи представником позивача, погоджується з висновком суду попередньої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування на користь позивача документально підтверджених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі в розмірі 20 000 грн.

Отже, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційнх скарг не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанції. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційні скарги відповідачів не містить.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Київської обласної прокуратури на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко