Справа № 160/31978/24
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2025-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 червня 2025 року м. Дніпросправа № 160/31978/24
(суддя Златін С.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М.,

за участю секретаря судового засідання Корсун Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року у справі №160/31978/24 за позовом приватного підприємства «Науково-виробнича фірма «Кароліна» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Науково-виробнича фірма «Кароліна» 02 грудня 2024 року звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, згідно з яким, просить визнати протиправним та скасувати прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення від 02.09.2024 року: № ; № ; № ; № ; № ; № ; № та від 05.09.2024 року № .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вказані податкові повідомлення-рішення повинно бути скасовані, оскільки висновки відповідача, щодо нереальності господарських операцій позивача з ТОВ «ВКФ Салфіт», ПП «Максимус», ВТО «Компанія «Хімсталь», ТОВ «Транс-Омеж», ТОВ «НВП «Світоч», ТОВ «ТІМ+» викладені в акті №2377/04-36-07-04/13469980 від 23.08.2024 року (далі - акт перевірки) на підставі якого було прийнято оскаржені рішення є безпідставними та необґрунтованими.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправними та скасував податкові повідомлення рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області: форми «р» від 02.10.2024 року № у сумі грошового зобов`язання з ПДВ у розмірі 5 375 950 грн. та штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 1343987 грн.; форми «ПН» від 02.10.2024 року №; форми «В4» від 02.10.2024 року №; форми «Р» від 02.10.2024 року №; від 05.09.2024 року №.

У задоволені позову в іншій частині відмовив.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не доведено правомірність частини оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, судом встановлено наявність обставин реальності спірних господарських операцій позивача.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржив його в частині задоволення позову в апеляційному порядку з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповного встановлення обставин справи.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі викладає свою позицію по справі, відтворює зміст відзиву на позов, зазначає про оформлення позивачем первинних документів щодо операцій з постачання товарів без їх реального здійснення.

Посилається на ненадання підприємством акта інвентаризації від 16.08.2024 №1725/04-36-07-04/13469980 до перевірки, незважаючи на запит відповідача; здійснення позивачем безтоварних операцій враховуючи відсутність товарно-транспортних накладних та сертифікатів якості; подання документів під час судового засідання тобто після проведення перевірки.

Стверджує, що суд не з`ясував причин, з яких письмові пояснення по суті поставлених на перевірку питань позивач надав виключно у позовній заяві.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу, позивач зазначаючи про її необґрунтованість, просить у задоволені скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає про безпідставність доводів відповідача щодо: ненадання позивачем акта інвентаризації, оскільки його було направлено електронною поштою та додано до заперечень на акт перевірки; заниження показників у декларації з податку на прибуток; порушення обліку товарно-матеріальних цінностей; безтоварності господарських операцій позивача з його контрагентами зазначеними в акті перевірки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача, який заперечував щодо її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем з 29.07.2024 року по 16.08.2024 року проведена планова виїзна документальна перевірка позивача.

За наслідком проведеної перевірки фахівцями відповідача складено акт перевірки №2377/04-36-07-04/13469980 від 23.08.2024 (далі - акт перевірки (т.1 а.с.112 -250), в якому зроблено висновки про порушення позивачем, зокрема:

1. п.189.1 ст.189, п.198.2, п.198.3, абз.«г» п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України (далі ПК України) від 02.12.2010 №2755-УІ (зі змінами та доповненнями), в результаті чого підприємством занижено суми податку на додану вартість на загальну суму 5 411 126 грн в т.ч. за жовтень 2017 на суму 5 430 грн., за листопад 2017 на суму 29 164 грн, за грудень 2017 на суму 78 390 грн, за лютий 2018 на суму 148 143 грн., за березень 2018 на суму 222 555 грн, за квітень 2018 на суму 336 598 грн, за червень 2018 на суму 305 416 грн., липень 2018 на суму 56 201 грн., серпень 2018 на суму 34 438 грн., вересень 2018 на суму 47 048 грн., серпень 2019 на суму 267 495 грн., вересень 2019 на суму 155 091 грн., жовтень 2019 на суму 31 883 грн., листопад 2019 на суму 5 253 грн., за травень 2020 на суму 271 666 грн., за червень 2020 на суму 200 618 грн., липень 2020 на суму 231 465 грн., жовтень 2020 на суму 12 620грн., за травень 2021 на суму 27 733 грн., за червень 2021 на суму 1335 грн., липень 2021 на суму 23 858 грн., грудень 2022 на суму 124 грн., березень 2023 на суму 90 242 грн., квітень 2023 на суму 665 722 грн., січень 2024 на суму 101 297 грн., березень 2024 на суму 2 061 341 грн., та зменшено від`ємне значення об`єкта оподаткування на загальну суму 294 911 грн.;

2. Відповідно ст.120-1, п.201.10 ст.201 Податкового Кодексу України буде застосовано штрафну санкцію за не реєстрацію податкових накладних;

3. пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-УІ (зі змінами та доповненнями), в результаті чого підприємством занижено суми податку на прибуток на загальну суму 12 899 479 грн. в т.ч. в т.ч. 4 кв. 2017 на суму 46 697 грн., 1 кв. 2018 року на суму 631 539 грн., 2 квартал 2018 на суму 279 902 грн., З кв. 2018 року на суму 123 105 грн., 4 кв. 2018 рік на суму - 236 641 грн., 1 кв. 2019 року на суму 138 881 грн.,2 кв. 2019 року на суму 33 698 грн., 3 кв. 2019 на суму 154141 грн., 4 кв. 2019 рік на суму Д 141 555 грн., 1 кв. 2020 року на суму 7608 грн., 2 кв. 2020 року на суму 414 739 грн., 3 кв. 2020 на суму 208319 грн., 4 кв. 2020 рік на суму 1 244 539 грн., 2 кв. 2021 на суму 26 160 грн., З кв.: 2021 на суму 21473 грн., 4 кв. 2021 рік на суму 1688483 грн., 4 кв. 2022 року на суму1118063 грн., 4 кв. 2023 року на суму 1833707 грн., 1 кв. 2024 рік на суму 3 543 028 грн.;

4. п.п.266.1.1 п.266.1, пп.266.2.1, пп. 266.2.2 п.266.2, п.266.3, пп.266.9:1 п.266.9 ст.266 Податкового кодексу України №2755-VІ від 02.12.2010р., зі змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму 36 638 грн., у тому числі: за 2021 в сумі 36 638 грн.;

5. пп.16.1.3 п.16.1 ст.16, п.49.2 ст.49, пп.266.7.5 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України №2755-VІ від 02.12.2010р., зі змінами та доповненнями, не подана податкова декларація з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021, рік, відповідальність платника передбачена п. 120.1 ст.120 Податкового кодексу України №2755-УІ від 02.12.2010р., зі змінами та доповненнями;

6. п.п. 16.1.3 пункту 16.1 статті 16, п.63.3 ст.63, 117.1 статті 117 Податкового кодексу України №2755-УІ від 02.12.2010р., зі змінами та доповненнями не надало до відповідного контролюючого органу повідомлення за формою №20-ОПП на легковий загальний універсал-В Jaguar І- РАСЕ, 2020 р.в. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію від 31.01.2020 року;

7. пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, п. 51.1 ст. 51, пп. "б" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ та п.1 р. II Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року №4, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 січня 2015 р. за №111/26556, в редакції наказу Мінфіну від 15.12.2020 № 773, що призвело до несвоєчасного надання податкового розрахунку за ф.4 ДФ за II квартали 2022 року, IV квартал 2022 року;

8.пп.16.1.4 п.16.1 ст.16, п.57.1. ст.57, абз. «а» п. 176.2 ст.176 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-УІ (із змінами та доповненнями), що призвело до несвоєчасної сплати узгодженого грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 20952,00 грн., у тому числі: за квітень 2018р. на суму 1746,00 грн., за травень 2018р. на суму 1746,00 грн., за червень 2018р. на суму 1746,00 грн., за липень 2018р. на суму 1746,00 грн., за серпень 2018р. на суму 1746,00 грн., за вересень 2018р. на суму 1746,00 грн., за жовтень 2018р. на суму 1746,00 грн., за листопад 2018р. на суму 1746,00 грн., за грудень 2018р. на суму 1746,00 грн., за січень 2019р. на суму 1746,00 грн., за лютий 2019р. на суму 1746,00 грн., за березень 2019р. на суму 1746,00 грн.;

9. пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, п. 176.2 ст. 176 з урахуванням пп. 170.1.2 п.170.1 ст.170 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-УІ (із змінами та доповненнями), що призвело до не нарахування, не утримання та не перерахування податку на доходи фізичних осіб у сумі 124219,41 грн., у тому числі: за грудень 2021 року на суму 337,61 грн., за січень 2022 року на суму 2549,94 грн., за лютий 2022 року на суму 2549,94 грн., за березень 2022 року на суму 2549,94 грн., за квітень 2022 року на суму 2549,94 грн., за травень 2022 року на суму 2549,94 грн., за червень 2022 року на суму 2549,94 грн., за липень 2022 року на суму 2549,94 грн., за серпень 2022 року на суму 2549.94 грн., за вересень 2022 року на суму 2549,94 грн., за жовтень 2022 року на суму 2549.94 грн., за листопад 2022 року на суму 2549,94 грн., за грудень 2022 року на суму 2549.94 грн., за січень 2023 року на суму 6471,50 грн., за лютий 2023 року на суму 6471.50 грн., за березень 2023 року на суму 6471,50 грн., за квітень 2023 року на суму 6471.50 грн., за травень 2023 року на суму 6471,50 грн., за червень 2023 року на суму 6471.50 грн., за липень 2023 року на суму 6471,50 грн., за серпень 2023 року на суму 6471.50 грн., за вересень 2023 року на суму 6471,50 грн., за жовтень 2023 року на суму 6471.50 грн., за листопад 2023 року на суму 6471,50 грн., за грудень 2023 року на суму 6471.50 грн., за січень 2024 року на суму 7812,26 грн., за лютий 2024 року на суму 7812,26 грн.;

10. пп.1.4, 1.6 п. 16 підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (із змінами та доповненнями), що призвело до несвоєчасної сплати узгодженого грошового зобов`язання по військовому збору у сумі 1746,00 грн., у тому числі: за квітень 2018р. на суму 145,50 грн., за травень 2018р. на суму 145,50 грн., за червень 2018р. на суму 145,50 грн., за липень 2018р. на суму 145,50 грн., за серпень 2018р. на суму 145,50 грн., за вересень 2018р. на суму 145,50 грн., за жовтень 2018р. на суму 145,50 грн., за листопад 2018р. на суму 145,50 грн., за грудень 2018р. на суму 145,50 грн., за січень 2019р. на суму 145,50 грн., за лютий 2019р. на суму 145,50 грн., за березень 2019р. на суму 145,50 грн.

11. пп.1.4, 1.6 п. 16 підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ (із змінами та доповненнями), що призвело до не нарахування, не утримання та не перерахування військового збору у сумі 10351,60 грн., у тому числі: за грудень 2021 року на суму 28,13 грн., за січень 2022 року на суму 212,49 грн., за лютий 2022 року на суму 212,49 грн., за березень 2022 року на суму 212,49 грн., за квітень 2022 року на суму 212,49 грн., за травень 2022 року на суму 212,49 грн., за червень 2022 року на суму 212,49 грн., за липень 2022 року на суму 212,49 грн., за серпень 2022 року на суму 212,49 грн., за вересень 2022 року на суму 212,49 грн., за жовтень 2022 року на суму 212,49 грн., за листопад 2022 року на суму 212,49 грн., за грудень 2022 року на суму 212,49 грн., за січень 2023 року на суму 539,29 грн., за лютий 2023 року на суму 539,29 грн., за березень 2023 року на суму 539,29 грн., за квітень 2023 року на суму 539,29 грн,, за травень 2023 року на суму 539,29 грн., за червень 2023 року на суму 539,29 грн., за липень 2023 року на суму 539,29 грн., за серпень 2023 року на суму 539,29 грн., за вересень 2023 року на суму 539,29 грн., за жовтень 2023 року на суму 539,29 грн., за листопад 2023 року на суму 539,29 грн., за грудень 2023 року на суму 539,29 грн., за січень 2024 року на суму 651,02 грн., за лютий 2024 року на суму 651,02 грн.;

12. п. 1 ч. 2 ст. 6, ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-УІ, що призвело до не нарахування та не сплати єдиного внеску на загальну суму ЄСВ - 53176,44 грн., у тому числі: за квітень 2015 року на суму 10331,60 грн., за травень 2015 року на суму 11466,01 грн., за червень 2015 року на суму 10173,13 грн., за липень 2015 року на суму 13359,21 грн., за серпень 2015 року на суму 5218,20 грн., за липень 2022 року на суму 275,09 грн., за серпень 2022 року на суму 174,13 грн., за вересень 2022 року на суму 180,14 грн., за жовтень 2022 року на суму 224,14 грн., за листопад 2022 року на суму 197,25 грн., за грудень 2022 року на суму 191,54 грн., за січень 2023 року на суму 462,00 грн., за лютий 2023 року на суму 462,00 грн., за березень 2023 року на суму 462,00 грн.

Згідно з актом перевірки відповідач зазначив, що:

позивач проігнорував вимоги відповідача про надання документів та пояснень, про що складено акти;

направив до позивача вимогу стосовно проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей; до перевірки не надано акт інвентаризації, яку провів позивач 02.08.2024 року; за вказаних обставин позивачем невірно відображено залишки товарно-матеріальних цінностей: недостача 11 625 833,31 грн. та надлишок 17 841 058,65 грн.; у зв`язку з цим відповідачем нараховані грошові зобов`язання з ПДВ та податку на прибуток, а також штрафна санкція за не реєстрацію податкових накладних;

у ході перевірки встановлено розбіжності між даними декларації з ПДВ та декларації з податку на прибуток: підприємством занижено базу оподаткування ПДВ на суму 155 433 грн. та на суму 2 330 146 грн., а також застосовано штрафну санкцію за не реєстрацію податкових накладних;

у ході перевірки встановлено нереальність господарських операцій позивача з його контрагентами: ТОВ «ВКФ Салфіт», ПП «Максимус», ВТО «Компанія «Хімсталь», ТОВ «Транс-Омеж», ТОВ «НВП «Світоч», ТОВ «ТІМ+», оскільки не надано у повному обсязі товарно-транспортні накладні та сертифікати якості; перевіркою не встановлено походження товарно-матеріальних цінностей по ланцюгу постачання; контрагенти позивача не мають об`єктів оподаткування;

позивач порушив наказ Мінфіну «Про затвердження форми та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» від 29.01.2016 року № 159/28289, що призвело до заниження ПДВ у розмірі 857 968 грн.; позивачем надано уточнюючий розрахунок до податкової декларації з ПДВ від 17.03.2020 року за лютий 2020, де було відображено ряд. 21 в розмірі 873 599 грн. В той час позивачем надано декларацію за березень 2020 року та відображено ряд.16 в сумі 874 182 грн. В розрахунку за грудень 2022 року від 02.02.2024 року невірно зазначено ряд. 18 на 124 грн. В декларації за лютий 2023 року від 20.03.2023 року та уточнюючих розрахунках за березень, квітень 2023 року невірно зазначений рядок 21 та перенесено значення ряд. 21 до ряд. 16 наступних розрахунків, що призвело до заниження ряд. 18 в березні 2023 року на суму 90 242 грн. в квітні 2023 року на суму 665 722 грн.; вказані дії призвели до заниження ПДВ в травні 2020 року на суму 583 грн., у грудні 2022 року в сумі 124 грн, в березні 2023 року у сумі 90 242 грн., в квітні 2023 року на суму 665 722 грн.;

в ході перевірки встановлено відображення операцій методом подвійного запису по рахунку 28 «товари» Дт28-28Кт, на загальну суму 39 033 484 грн.; перевіркою встановлено невідповідність кількості товарно-матеріальних цінностей, які обліковуються по Дт та Кт вищевказаної проводки, тобто згідно бухгалтерського обліку по Дт та Кт відображено різну кількість товарно-матеріальних цінностей; позивач не надано жодних пояснень та жодного документу на підтвердження здійснення проводки Дт28-28Кт;

позивач має у власності електромобіль, який використовується у господарській діяльності, однак не подав повідомлення за формою 20-ОПП;

також позивач має на праві власності об`єкт нерухомого майна, відмінне від земельної ділянки, однак не подавав декларацію та не сплачував податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

позивач проігнорував вимоги відповідача про надання документів та пояснень, про що складено акти.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято, зокрема, податкові повідомлення рішення від 02.09.2024 року №; №; №; №; №; №; № та від 05.09.2024 року № (т.2 а.с.164 - 179).

Правомірність та обґрунтованість вказаних рішень відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, в частині задоволення позову, дійшов висновку про те, що спірні рішення відповідачем прийнято не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно підпункту «г» пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

У разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (пункт 198.5 статті 198 Податкового кодексу України)

Частинами першою та другою статті 10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка. Об`єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов`язковим згідно з законодавством.

Відповідно до пункту 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючий орган під час проведення перевірки має право, зокрема, вимагати від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки.

Правила проведення інвентаризації для юридичних осіб, у тому числі обов`язкові випадки її проведення та оформлення результатів інвентаризації визначено Положенням про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 2 вересня 2014 року №879 (далі - Положення №879), пунктом 5 розділу І якого встановлено, що інвентаризація проводиться з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства. Під час інвентаризації активів і зобов`язань перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан, відповідність критеріям визнання і оцінка.

Пунктом 7 розділу І Положення №879 встановлено випадки обов`язкового проведення інвентаризації, зокрема, на підставі належним чином оформленого документа органу, який відповідно до закону має право вимагати проведення такої інвентаризації. У цих випадках інвентаризація має розпочатися у термін та в обсязі, зазначених у належним чином оформленому документі цих органів, але не раніше дня отримання підприємством відповідного документа.

При цьому, судом першої інстанції з`ясовано, що на підтвердження виконання положень зазначених норм права позивачем проведено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей, а акт інвентаризації №1 від 02.08.2024 року додано до заперечень до акта перевірки.

Враховуючи вказані обставини колегія суддів вважає, що відповідач у разі наявності сумнівів у даних наявних в отриманому акті інвентаризації №1 від 02.08.2024 року та те, що строк проведення інвентаризації законодавством не визначений, а єдиним встановленим законом засобом доказування нестачі чи наявності товарів у платника податку є проведення інвентаризації товарів мав би врахувати цей акт та надати оцінку наявним в ньому даним.

Згідно з п.44.6 ст. 44 ПК України якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає в порядку пункту 86.7 статті 86 цього Кодексу документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки, такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про не виконання контролюючим органом всіх заходів з метою встановлення об`єктивних обставин нестачі чи наявності товарів у позивача, натомість є протиправним притягнення до відповідальності за формальними ознаками без належного доказового обґрунтування допущених порушень.

З огляду на це, викладений в акті перевірки факт відсутності ТМЦ на суму 11 626 833,31 грн та надлишок ТМЦ на суму 17841058,65 грн встановлений контролюючим органом не у спосіб, передбачений податковим законодавством та спростовується наданими позивачем документами, тому, висновок відповідача про заниження податкових зобов`язань з ПДВ та з податку на прибуток є безпідставним.

Тому відповідач безпідставно включив до податкового повідомлення рішення з податку на прибуток від 02.10.2024 року № суму у розмірі 3 211 390 грн основний платіж та 802 847,50 грн штрафну (фінансову) санкцію.

Також відповідач безпідставно включив до податкового повідомлення рішення від 02.10.2024 року № суму грошового зобов`язання з ПДВ у розмірі 2 030 256 грн в т.ч. і за березень 2024 року та штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 507 564 грн та безпідставно до податкового повідомлення рішення від 02.10.2024 року № на зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування ПДВ на суму у розмірі 294 911 грн.

Безпідставним є і застосування штрафу (фінансової) санкції у розмірі 3400 грн., яка включена до податкового повідомлення рішення від 02.10.2024 року № за відсутність складання та реєстрації протягом граничного строку податкових накладних.

Щодо доводів відповідача про те, що в ході проведення перевірки встановлено розбіжності між даними декларацій з податку на прибуток та ПДВ, внаслідок чого відповідачем зроблено висновок про заниження бази ПДВ позивачем у грудні 2018 році на 118 612 грн та у 1 кварталі 2024 року на суму 36 821 грн та заниження показників у декларації з податку на прибуток на суму 2 330 146 грн слід зазначити наступне.

Як правильно з`ясовано судом першої інстанції таких висновків відповідач дійшов без урахування особливостей господарської діяльності позивача, а саме того, що підприємство працює за умови отримання попередньої оплати, а також відпускає товар на умов відстрочення платежу. Тому у разі отримання позивачем попередньої оплати частина ПДВ може припадати на попередні періоди, а прибуток припадати на поточний період, а тому прибуток може перевищувати ПДВ.

Отже, висновки відповідача про заниження позивачем податкових зобов`язань з ПДВ у грудні 2018 році на 118612 грн та у 1 кварталі 2024 року на суму 36821 грн та заниження показників у декларації з податку на прибуток на суму 2330146 грн є безпідставними та зробленими без урахування всі обставин ведення господарської діяльності позивачем.

Відповідач безпідставно включив до податкового повідомлення рішення з ПДВ від 02.10.2024 року № суми 23722 грн та 7364 грн грошового зобов`язання та 5930,50 грн та 1841 грн штрафних (фінансових) санкцій та безпідставно включив до податкового повідомлення рішення з податку на прибуток суму грошового зобов`язання у розмірі 419426 грн та суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 75659 грн.

Враховуючи зазначене також відсутні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій згідно з податковим повідомленням рішенням від 02.10.2024 року № у розмірі 6800 грн за не складання та не реєстрацію податкових накладних та 1841 грн за заниження податкового зобов`язання з ПДВ за березень 2024 року.

Щодо висновків відповідача про нереальність господарських операцій позивача з ТОВ «ВКФ Салфіт», ПП «Максимус», ВТО «Компанія «Хімсталь», ТОВ «Транс-Омеж», ТОВ «НВП «Світоч», ТОВ «ТІМ+» слід зазначити наступне.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового Кодексу України. Так, згідно з положенням пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон № 996-ХIV.

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище визначенні господарські операції пов`язані не з фактом підписання договорів, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України (далі - ПК).

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Водночас відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.

Разом з тим відповідно до принципу змагальності суб`єкт господарювання зобов`язаний заперечувати проти доводів суб`єкта владних повноважень.

Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що позивач (покупець) у письмовій формі уклав з наступними контрагентами договори поставки.

1. З ТОВ «ВКФ Салфит» (продавець) договір купівлі-продажу и товару від 10.06.2016 року №201624 та договір від 12.02.2019 року №201904.

Виконання умов договорів підтверджується наявними в матеріалах справи: видатковими накладними, актами наданих послуг.

Транспортування товару підтверджується копіями товарно-транспортних накладних, а його оплата виписками з банку, які містяться у матеріалах справи.

2. З ПП «Максимус» (постачальник) договір від 11.04.2017 року № 411-17, від 05.03.2019 року № 305, у відповідності до умови яких постачальник зобов`язався поставити товар, а позивач зобов`язався його оплатити (т.3 а.с.226-228).

Виконання умов договорів підтверджується наявними в матеріалах справи: видатковими накладними.

Транспортування товару підтверджується копіями товарно-транспортних накладних, а його оплата виписками з банку, які містяться у матеріалах справи.

3. З ТОВ «Компанія «Хімсталь» договір (поставки труб) №0706-17 від 07 червня 2017 року.

Виконання умов договору підтверджується наявними в матеріалах справи: видатковими накладними, актами наданих послуг.

Транспортування товару підтверджується копіями товарно-транспортних накладних, які містяться у матеріалах справи.

4. З ТОВ «Транс-Омеж» (попередня назва ТОВ «ПММ- Україна») договір (поставки труб) № 47 від 12.05.2021 року.

Виконання умов договору підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними.

Транспортування товару підтверджується копіями товарно-транспортних накладних, які містяться у матеріалах справи.

5. З ТОВ «НВП «Світоч» договір було укладено у спрощений спосіб шляхом складання та направлення рахунків від 04.06.2021 року №46та від 05.07.2021 року№55.

Виконання умов договору підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними.

Транспортування товару підтверджується копіями товарно-транспортних накладних, які містяться у матеріалах справи.

6. З ПП «ТІМ +» (постачальник) договір поставки товару договір від 16.03.2016 року № 60316, від 06.03.2018 року № 80306, у відповідності до умови яких ПП «ТІМ +» зобов`язався поставити товар, а позивач зобов`язався його оплатити.

Виконання умов договорів підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними.

Транспортування товару підтверджується копіями товарно-транспортних накладних, а його оплата виписками з банку, які містяться у матеріалах справи.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що вказані документи відповідають вимогам частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а згідно з інформації з ЄДРПОУ зазначені контрагенти позивача зареєстровано як юридичних осіб, на момент здійснення з позивачем господарської діяльності вони є платниками ПДВ, що вказано в акті перевірки.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про реальність господарських операції між позивачем та зазначеними контрагентами за наслідками яких сформовано спірний податковий кредит, оскільки встановлені обставини справи свідчать про поставку товару, оплату його вартості, використання у власній господарській діяльності.

Щодо доводів відповідача про відсутність у позивача сертифікатів якості придбаної продукції слід зазначити, що відповідно до п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України документальна перевірка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів. Сертифікати якості на товари та інші такого виду документи, не є первинними документами бухгалтерського обліку у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», не містять в собі відомості про господарську операцію, не пов`язані з нарахуванням та сплатою податків та не можуть підтверджувати чи навпаки, в разі їх відсутності, спростовувати факт проведення господарських операцій. Такі документи, як сертифікати якості на товари, згідно зі ст.83 ПК України, не входять до кола матеріалів, які є підставами для висновків під час перевірки, та у відповідності до ст.85 ПК України не обов`язкові для надання платником податків під час перевірки.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 01.08.2018 по справі №806/1437/14, податкове законодавство не ставить право платника на формування податкової вигоди у залежність від наявності у нього таких документів, як сертифікати якості на товари.

Щодо доводів контролюючого органу про ненадання під час перевірки позивачем товарно-транспортних накладних слід зазначити, що транспортні документи, зокрема, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення, а відтак визначає взаємовідносини по виконанню перевезення вантажів для обліку транспортної роботи. Товарно-транспортні накладні чи подорожні листи не є винятковими первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують факт реальності здійснення господарської операції за договором, та за відсутності яких платник позбавляється права на формування податкового кредиту, а також віднесення до складу доходів і витрат сум за договорами у разі наявності інших первинних бухгалтерських документів, оформлених відповідно до положень чинного законодавства, а саме: договорів, видаткових накладних, податкових накладних, регістрів бухгалтерських документів, платіжних доручень, відомостей про рух активів, товару та інших документів.

Крім того, зазначені накладні наявні в матеріалах справи та судом першої інстанції їх досліджено.

Також, надаючи оцінку доводам відповідача, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що окремі недоліки первинних документів, про які йдеться в акті перевірки, не є достатньою підставою для визнання господарських операцій такими, що реально не відбулися.

Водночас суд першої інстанції правильно зазначив про те, що відсутність реальності вчинення господарської діяльності позивачем не може пов`язуватися з діяльністю його контрагентів, які визначені відповідачем як ризикові.

Так, зокрема, стаття 61 Конституції України закріплює принцип індивідуального характеру юридичної відповідальності особи.

Крім того, рішеннями Європейського Суду від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України» та від 22.01.2009 «Булвес» АД проти Болгарії, які згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, вказано на те, що коли Держави-члени Конвенції володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань… Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Отже, виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків, за загальним правилом, не впливають на права та обов`язки іншого платника податків. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність податкового повідомлення рішення від 02.10.2024 року № яким збільшено визначено грошове зобов`язання з ПДВ у розмірі 2 457 223 грн. та штрафні (фінансові) санкції у розмірі 614 305,75 грн. та протиправність податкового повідомлення рішення від 02.10.2024 року № яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 2 242 635 грн. та штрафні (фінансові) санкції у розмірі 303 405,25 грн.

Щодо тверджень відповідача про порушення позивачем наказу Мінфіну «Про затвердження форми та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» від 29.01.2016 року № 159/28289, що призвело до заниження ПДВ у розмірі 857 968 грн, слід зазначити наступне.

Порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затверджено наказом Міністерства фінансів України від 29.10.2016 року № 159/28289.

Згідно з п.п. 5 п.4 розділу V вказаного вище Порядку Розділ II "Податковий кредит": у рядку 16 відображається від`ємне значення, що включається до складу податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду; у рядок 16.1 переноситься значення рядка 21 декларації за попередній звітний (податковий) період.

Як з`ясовано судом першої інстанції позивач під час розгляду справи підтвердив факт заниження ПДВ в травні 2020 року на суму 583 грн, а відповідач зазначив про те, що заниження ПДВ у грудні 2022 року в сумі 124 грн не відображено у жодному податковому повідомленні рішенні.

Також судом встановлено, що позивач в уточнюючому розрахунку з ПДВ за звітній (податковий) період квітень 2023 року, поданого 13.03.2024 року, у рядку 16 допустив технічну помилку, а саме: неправильно зазначив суму від`ємного значення, що включається до складу податкового кредиту поточного звітного періоду 665 722 грн.

Між тим, відповідно до п.4 Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.10.2016 року №159/28289, у графі « 6» уточнюючого розрахунку повинна відображатися сума помилки (абсолютне значення), тобто у цій графі має бути відображено переплата або недоплата.

Враховуючи це, суд першої інстанції дійшов висновку, що допущена позивачем технічна помилка не вплинула на розрахунки з бюджетом, оскільки дане від`ємне значення вже було враховано в декларації з ПДВ за звітній (податковий) період березень 2023 року; у графі « 6» уточнюючого розрахунку відповідне збільшення не відбулося.

У графі « 6» уточнюючого розрахунку зазначено суму 8210 грн, що відповідає позитивному значенню різниці між сумою податкового зобов`язання та податкового кредиту поточного звітного періоду (рядок 18 декларації).

Крім того, судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що позивач після проведення перевірки подав уточнені податкові декларації з ПДВ за лютий, березень, червень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2023 року та січень 2024 року, якими усунув виявлене порушення: заниження ПДВ в березні 2023 року у сумі 90 242 грн та у вересні 2023 року у сумі 101 297 грн.

Таким чином враховуючи положення п.50.1 ст.50 ПК України, щодо усунення помилки та надання уточнюючих розрахунків та п. 69.1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні та прикінцеві положення ПК України, суд зробив правильний висновок проте, що оскільки позивач скористався своїм правом на внесення змін до податкової звітності та фактично виправив виявлене порушення, виявлене відповідачем під час перевірки, це свідчить про відсутність вчинення позивачем наступного порушення: заниження ПДВ в березні 2023 року у сумі 90 242 грн., грн. та у вересні 2023 року у сумі 101 297 грн.

Отже, за вказаних обставин, відповідач протиправно нарахував грошове зобов`язання з ПДВ у розмірі 857385 грн та 214346,25 грн штрафних (фінансових) санкцій, яке включено до податкового повідомлення рішення від 02.10.2024 року № , а тому це податкове повідомлення рішення є частково протиправним та підлягає скасуванню в цій частині.

Щодо висновків відповідача про наявність порушення яке полягає у відображення позивачем операцій методом подвійного запису по рахунку 28 «Товари» Дт28-28Кт на суму 39033484 грн за період з 01.01.2018 року по 31.03.2024 року слід зазначити наступне.

Судом першої інстанції з`ясовано, що укладаючи договір з іншим підприємством позивач мав свободу розсуду щодо здійснення поставки в умовних одиницях. На час прийняття такого товару на склади підприємства, не було відомо у якій одиниці вимірювання буде подальше постачання такого товару. У зв`язку з чим зміна номенклатури відбувалась виключно під час продажу труб та про що зроблено відповідний запис по рахунку Дт281.

Отже, позивачу на момент закупівлі товарно-матеріальних цінностей, не було відомо у якому вигляді буде здійснена реалізація товару та чи буде потребувати товарно-матеріальні цінності обробки (сварка, розпилювання тощо). Умови такої роботи обумовлюють необхідність здійснення декількох записів.

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, чинне законодавство не забороняє вчиняти подібні дії та таке відображення товарно-матеріальних цінностей по бухгалтерським проводкам не викликає порушень податкового законодавства. Кожна податкова накладна реєструється, а купівля/продаж відображається у податковій звітності.

До цього, суд першої інстанції також обґрунтовано зауважив, що на підтвердження проведення інвентаризації позивачем надано відповідачу акт інвентаризації від 02.08.2024 року № 1 на загальну суму товарно-матеріальних цінностей 21 295 464 грн, який не було враховано відповідачем під час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень рішень.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновками позивача про те, що відповідач зробив передчасний та необґрунтований висновок у акті перевірки про заниження позивачем показників декларації з податку на прибуток на суму 39 033 484 грн.

Отже, до податкового повідомлення рішення з податку на прибуток від 02.10.2024 року № відповідач протиправно включив суму грошового зобов`язання в розмірі 7 026 027 грн. та штрафні (фінансові) санкції у розмірі 4 836 346 грн.

Щодо податкового повідомлення-рішення форми «ПС» від 02.09.2024 року № щодо ненадання до перевірки первинних документів та даних бухгалтерського обліку слід зазначити наступне.

Згідно з п. 85.2 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

При проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності). Відповідний запит на отримання копій документів повинен бути поданий посадовою (службовою) особою контролюючого органу не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки (п.85.4 ПК України).

Судом першої інстанції з`ясовано, що відповідачем сформовано запити від 29.07.2024 року №1, від 29.07.2024 року №2, від 29.07.2024 року №3, від 31.07.2024 року №4, від 08.08.2024 року №7 та №8 та від 08.08.2024 року №9, від 13.08.2024 року №10, від 13.08.2024 року №11, від 13.08.2024 року №12, від 13.08.2024 року №13.

У запитах від 08.08.2024 року № 7 та № 8 відповідач просив надати документи та інформацію у строк до 09.08.2024 року до 15-30 год. та 16-00 год.

У запиті від 08.08.2024 року № 9 відповідач просив надати документи та інформацію у строк до 12.08.2024 року до 15:00 год.

У запиті від 13.08.2024 року № 10, № 11, № 12, № 13 відповідач просив надати документи та інформацію у строк до 14.08.2024 року.

Згідно з актом про ненадання документів до перевірки від 15.08.2024 року № 1716/04-36-07-04/13469980, позивач не надав документи на запити від 13.08.2024 року № 10, № 11, №12 та № 13.

Згідно з актом про ненадання документів до перевірки від 12.08.2024 року № 1684/04-36-07-04/13469980, позивач не надав документи на запити від 31.07.2024 року №4, від 08.08.2024 року № 7, від 08.08.2024 року № 8, від 08.08.2024 року № 9.

Враховуючи зазначене, а також те, що перевірка позивача проведена з 29.07.2024 року по 16.08.2024 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не дотримався під час формування запитів від 13.08.2024 року № 10, № 11, № 12, № 13 положень п.85.4 ПК України в частині встановлення строку (5-ти робочих днів) для платника податків щодо подання документів, оскільки строк встановлений відповідачем у запитах не є розумний та не відповідає п. 85.4 ПК України та позивач був позбавлений можливості надати відповідачу під час перевірки документи, що від нього вимагалися.

З урахуванням викладеного, податкове повідомлення рішення від 05.09.2024 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

За наведених обставин рішення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання протиправними податкових повідомлень рішень Головного управління ДПС у Дніпропетровській області: форми «р» від 02.10.2024 року № у сумі грошового зобов`язання з ПДВ у розмірі 5 375 950 грн. та штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 1343987 грн.; форми «ПН» від 02.10.2024 року №; форми «В4» від 02.10.2024 року №; форми «Р» від 02.10.2024 року №; від 05.09.2024 року №, необхідності їх скасування та як наслідок часткового задоволення позову.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного обов`язку не виконав.

Щодо доводів відповідача зазначених в апеляційній скарзі, та які є аналогічні доводам викладеним у відзиві на позов, слід зазначити, що під час розгляду справи суд першої інстанції дослідив та правильно вирішив усі основні питання віднесені на його розгляд та аргументи сторін, тому підстав для повторного вирішення цих аргументів у зв`язку з їх викладенням в апеляційній скарзі немає.

Відносно незгоди відповідача з судовим рішенням слід зазначити, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

Всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення позову.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області - залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року у справі №160/31978/24 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 12 червня 2025 року.

Повне судове рішення складено 17 червня 2025 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов