Справа № 204/6188/25
Суддя: Чапала Г. В.
Дата ухвалення: 2025-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 204/6188/25
Провадження № 2-а/204/47/25
ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

13 червня 2025 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд м. Дніпра у складі:

головуючого судді Чапали Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Савченко С.С.,

представників позивача Ряполової О.В., Мельника Д.П.,

відповідача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

представника відповідача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),

перекладача Болотникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі адміністративну справу за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу № 6 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

12 червня 2025 року до суду надійшла позовна заява Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу № 6 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання та поміщення відповідача до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що громадянин РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 востаннє прибув на територію України 18.04.2021 року та з того часу територію України не покидав. Документувався паспортним документом № НОМЕР_1 , виданим 22.03.2012 року та посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 01.02.2018 року на підставі дозволу на імміграцію в Україну №1 від 05.01.2018. В`їзд на територію України здійснив на підставі ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI. У подальшому, 09.06.2025 року уповноваженою службовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007028, за ч. 2 ст. 203 КУпАП, та того ж дня за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову серії ПН МДН № 007018 від 09.06.2025 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 3400 грн. 00 коп. Адміністративний штраф не сплачено, постанова не оскаржена. Наступного дня рішенням про відкликання дозволу на імміграцію в Україну № 35 від 10.06.2025 року, дозвіл на імміграцію в Україну від 05.01.2018 ОСОБА_1 був відкликаний на підставі п. 2-4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 від 01.02.2018 також відкликана, відповідно до п.1 64 «Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» затвердженого постановою КМУ України № 321 від 25.04.2018 року. Керуючись абз. 2 ст. 13 Закону України «Про імміграцію», стосовно відповідача прийнято рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни № 018611 від 10.06.2025 року, яким на останнього покладено обов`язок залишити територію України у строк до 19.06.2025 року. Після цього, 11.06.2025 року уповноваженою службовою особою Відділу № 6 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007031, за ч. 2 ст. 203 КУпАП, та того ж дня за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення винесено постанову серії ПН МДН № 007021 від 11.06.2025 про накладення на відповідача адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 3400 грн. 00 коп. Адміністративний штраф не сплачено, постанова не оскаржена. Також 11.06.2025 року, уповноваженою службовою особою Відділу № 6 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області стосовно відповідача прийнято рішення про примусове видворення з України № 000437 від 11.06.2025 року. Таким чином позивач вважає, що втративши підстави для подальшого перебування на території України, відповідач ухилився від виїзду з України. Інформація щодо його визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту у позивача відсутня.

Згідно ч. 15 ст. 289 КАС України, адміністративні справи, за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців розглядаються судом у день подання відповідної позовної заяви.

У даній справі адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу № 6 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 надійшов до суду 12.06.2025 року та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями був розподілений у провадження судді Чапали Г.В. 12.06.2025 року о 15 год. 01 хв., безпосередньо переданий судді того ж дня о 16 год. 15 хв., ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду на 12.06.2025 року о 16 год. 55 хв. Відповідною ухвалою також задоволено клопотання позивача щодо забезпечення участі відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщенням Державної установи «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України», враховуючи факт утримування відповідача на момент розгляду справи у вищезазначеній установі.

Представники позивача Ряполова О.В., Мельник Д.П. в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити. По суті справи пояснили, що відповідач з 2011 року одружений на громадянці України та згідно даних інформаційних систем востаннє прибув на територію України 18.04.2021 року, на законних підставах на підставі дозволу на імміграцію в Україну №1 від 05.01.2018. Водночас з 22.03.2022 року у відповідача сплив десятирічний термін чинності паспорта громадянина РФ, в результаті з цього моменту він проживає на території України без дійсного документа. У зв`язку із зазначеними обставинами відносно нього було винесено дві постанови за ч. 2 ст. 203 КУпАП від 09.06.2025 року та від 11.06.2025 року, за кожною з яких накладено стягнення у вигляді штрафу розміром 3400 грн. 00 коп., рішенням від 10.06.2025 року відкликано дозвіл на імміграцію в Україну, та посвідку на постійне проживання від 01.02.2018, прийнято рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни і покладено обов`язок залишити територію України у строк до 19.06.2025 року. До настання вказаного строку, а саме 11.06.2025 року, враховуючи обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від добровільного виконання вказаного рішення про повернення, позивачем ухвалено рішення про примусове видворення з України та на підставі протоколу про адміністративне затримання від 11.06.2025 року відповідача затримано з метою встановлення його особи, й поміщено до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації або для забезпечення примусового видворення.

Присутні у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідач та представник відповідача адвокат Річко О.О. проти задоволення адміністративного позову категорично заперечували.

Відповідач зазначив, що з 2011 року він одружений із громадянкою України ОСОБА_4 . З 2016 року проживає в Україні на законних підставах, зокрема на підставі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання. Усі необхідні реєстраційні дії завжди вчиняв вчасно. За півроку до спливу терміну дії паспорта громадянина РФ, тобто приблизно у вересні 2021 року звертався до консульства РФ з метою отримання нового паспорту, оформив необхідний пакет документів та у березні 2022 року мав отримати новий паспорт. Проте у зв`язку із повномасштабним вторгненням РФ у лютому 2022 року та подальшим розірванням дипломатичних відносин, не зміг це зробити. На даний момент також не має можливості це зробити, оскільки повноважні органи РФ на території України відсутні, а перетинати кордон з документом, термін дії якого сплив також неможливо. Таким чином перебуває у безвихідному становищі. Обидві постанови за ч. 2 ст. 203 КУпАП складені відносно нього саме через проживання на території України за недійсними документами недійсним паспортним документом, а також через нібито незвернення по досягненню 45-річного віку для обміну посвідки на постійне проживання. Пояснив, що у прийнятті заяви для обміну посвідки на постійне проживання по досягненню 45-річного віку йому було відмовлено, саме через відсутність дійсного паспортного документу на момент звернення, який входить до переліку необхідних документів. Також зазначив, що декілька разів особисто звертався до органів Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не лише з метою актуалізації посвідки на постійне проживання в Україні, але і з метою подачі заяви про надання йому статусу біженця, враховуючи активну проукраїнську позицію відповідача, його волонтерську діяльність та участь у благодійних та культурних заходах з метою збору відповідних коштів. Так у листопаді 2024 року відповідач особисто відвідав Головне управління ДМС у Дніпропетровській області, намагаючись подати заяву про надання статусу біженця, однак його заяву не прийняли та не зареєстрували, не документували довідкою про звернення за захистом в Україні та не надали письмову відповідь про відмову у прийнятті його заяви. Натомість отримав виключно усну відмову. Після цього звертався вже за допомогою електронної пошти, отримавши відповідь, що подати заяву про надання статусу біженця можна лише особисто, у зв`язку із чим направлена на офіційну електронну пошту ДМС заява не може бути розглянута по суті. Зазначив про кримінальне переслідування його на території РФ та наявність обвинувального вироку Первомайського районного суду м. Кірова (РФ) за ст. 280.4 ч.2 п.в Кримінального кодексу РФ від 04.06.2025 року у справі №1-115/2025 (публічні заклики до здійснення діяльності, спрямованої проти безпеки держави, здійснені із використанням засобів масової інформації, або електронних чи інформаційно-телекомунікаційних мереж, у тому числі мережі «Інтернет»). Просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви через наявність реальної небезпеки його життю у випадку примусової депортації на територію РФ.

Представником відповідача адвокатом Річко Оленою Олександрівною на адресу суду направлено відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила залишити позовну заяву без задоволення виходячи з наступного.

Громадянин РФ, ОСОБА_5 , маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичну та громадянську позицію, а саме: за відкрите засудження військової агресії РФ проти України у своїх соціальних мережах та опозиційну громадянську позицію до авторитарного режиму в РФ, є шукачем захисту в Україні відповідно до ратифікованих Україною міжнародних конвенцій.

29.11.2024 відповідач особисто відвідав Головне управління ДМС у Дніпропетровській області з метою подати заяву про надання йому статусу біженця, однак його заяву не прийняли та не зареєстрували, не документували довідкою про звернення за захистом в Україні та не надали письмову відповідь-відмову у прийомі його заяви, отримав виключно усну відмову.

Оскільки Управління в порушення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовляло відповідачу в реєстрації та прийнятті його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 19.12.2024 він подав письмове звернення на ім`я начальника Управління з проханням зафіксувати факт його звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розглянути його заяву, задокументувати ОСОБА_1 довідкою про звернення за захистом в Україні.

Листом від 07.01.2025 Управління повідомило відповідача про розгляд його заяви анкети в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян». Відповідач оскаржив бездіяльність позивача, наразі Дніпропетровським окружним адміністративним судом розглядається справа № 160/9564/25, де відповідачем виступає позивач у даній справі ГУ ДМС в Дніпропетровській області.

Тобто позивачу достовірно відомо про заявлені побоювання відповідача пана ОСОБА_6 та факт його звернення до позивача із заявою про надання йому статусу біженця.

Більше того, коли відповідач отримав підтвердження новим обставинам в його справі, а саме щодо винесення вироку по статті 280 УК РФ, «публічні заклики до провадження екстремістської діяльності», відповідач повторно (05.06.2025 року) відвідав відділ по роботі з біженцями з метою подати заяву про надання йому статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту, через обґрунтований страх повертатися в країну походження.

В той день йому також усно відмовили у прийнятті його заяви, та більше не прийняли її копію через відділ документообігу. Відповідач з цього приводу зафіксував звернення на електронну адресу ДМС. Наступного дня 06.06.2025 року відповідач ще раз відвідав позивача, та зміг подати оригінал своєї заяви про надання йому статусу біженця через відділ документообігу.

Замість того, аби прийняти та зареєструвати заяву позивача, як того передбачає профільний Закон Україні «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач почав вчиняти негативні та протизаконні дії стосовно відповідача.

09.06.2025 року, додому до відповідача приїхали невідомі люди, які не представилися і не надали свої документи, та примусово на машині доставили позивача та його дружину ОСОБА_4 , до приміщення ГУ ДМС в Дніпропетровській області.

Також 09.06.2025 року відносно відповідача було винесено постанову про накладання адміністративного стягнення серії ПН МДН 0007018, якою його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме проживав на території України за недійсними документами по досягненню 45-річного віку не звернувся у встановлені законодавством строки до органів ДМС для обміну посвідки на постійне проживання.

Того ж дня, посадові особи ГУ ДМС в Дніпропетровській області усно запросили ОСОБА_1 (що може підтвердити його дружина) прийти до їх офісу 10.06.2025 для подачі заяви про надання статусу біженця. 10.06.2025 відповідач, разом з дружиною прийшов, але вони зробили вигляд що не розуміють про що йде мова та відмовилися його приймати і сказали приходити 11.06.2025.

11.06.2025, коли відповідач з`явився у приміщенні ГУ ДМС в Дніпропетровській області для подачі заяви про надання статусу біженця його було заарештовано та складено щодо нього протокол про адміністративне затримання за ч. 2 ст. 203 КУпАП для встановлення особи порушника, після чого направлено до ПТПІ у Миколаївській області.

Відповідач наголошує, що 11.06.2026 року, в один день йому було вручено Рішення про відкликання дозволу на імміграцію від 10.06.2025 року, рішення про примусове повернення до країни походження, рішення про примусове видворення до країни походження та ще раз накладене адміністративне стягнення за ч. 2 статті 203 КУпАП, нормального пояснення чого саме це відбувається ОСОБА_1 не надавалося.

Як зазначили відповідальні співробітники ГУ ДМС в Дніпропетровській області, що ОСОБА_1 затримують для встановлення його особи та обставин правопорушення на 3 доби.

Представник відповідача звернула увагу суду, що особу ОСОБА_1 було достовірно встановлено кілька разів як на підставі пред`явлених ним документів, що посвідчують особу, так і зі слів його дружини, яка була присутня з ним під час кожного візиту до ГУ ДМС у Дніпропетровській області, крім того, відповідач до цього вже неодноразово звертався як особисто, так і письмово до позивача, а тому його особа є їм відомою. Окрім того, позивачем за день до описаних подій прийнято рішення про відкликання дозволу на імміграцію, та вручено відповідачу саме як ОСОБА_1 . До того ж, питання його ідентифікації не виникло у співробітників міграційної служби під час накладення на нього адміністративного стягнення 09.06.2025, та при попередніх і наступних зверненнях до позивача.

Відповідач вважає, що його затримання та поміщення в ПТПІ є не законним та не відповідає жодній легітимній меті, наголошує, що рішення про примусове повернення було прийнято в той же день, що і рішення про примусове видворення та протокол про адміністративний арешт. Відповідача фактично було позбавлено змоги навіть зрозуміти суть цих юридичних рішень, не кажучи вже про їх виконання або оскарження. Відповідачу взагалі не зрозуміле прийняття рішення про примусове повернення та про примусове видворення в один день, один за одним. У нього склалося відчуття, що позивач ніби мстить йому за його звернення, приймаючи в один день всі можливі юридичні рішення. При цьому підставою є прийняте за день, і вручене відповідачу 11.06.2025 рішення про відкликання дозволу на еміграцію.

У самих цих юридичних документах міститься роз`яснення з приводу можливості їх оскарження, чого відповідач фактично не міг би зробити, через прийняття їх всіх в один день.

Приймаючи всі вищезазначені рішення позивач проігнорував норми ст. 268, 278, 279 КУпАП, в частині можливості відповідача «знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження». Всупереч статтям 268, 278, 279 КУпАП, в прийнятих протоколі, постанові та рішеннях не досліджено всі обставини справи, не вказані реальні причини прийняття таких рішень (а надано лише посилання на статті), не прописано обставини які пом`якшують чи обтяжують ситуацію заявника, не додані жодні документи з боку ОСОБА_1 , які доводять його звернення до позивача, а також відсутність умислу на правопорушення чи вини в його діях. Відсутні підтвердження негативної поведінки відповідача, підтвердження, що він буде ухилятися від виконання якихось рішень, чи вчинення дій. Навпаки ОСОБА_1 самостійно за усними вказівками співробітників ГУ ДМС в Дніпропетровській області кожного разу у призначений строк з`являвся за викликами.

Також у відзиві на позов представником відповідача зазначено, що з аналізу норм статей 26 та 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI убачається, що процедурі видворення іноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органом рішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду. При цьому компетентним органом в розумінні статті 26 зазначеного Закону є орган Державної міграційної служби України, орган Служби безпеки України, або орган охорони державного кордону.

Тобто, застосовуючи приписи частини першої статті 30 Закону № 3773-VI, варто зважати, що примусове видворення з України іноземця на підставі прийнятої постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Отже, зі змісту наведеної норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 359/5975/17, від 28.02.2019 у справі № 754/2198/17, від 26.06.2019 у справі № 755/12159/18, від 09.08.2019 у справі № 359/5823/16-а, від 27.04.2023 у справі № 522/11882/22, від 24.05.2023 у справі № 296/8455/22, у справі №461/2622/23 від 25.04.2024 року.

У випадку ОСОБА_1 відсутні обставини, які б мали передувати прийняттю рішення про примусове видворення з території України: невиконання рішення про примусове повернення, адже такі рішення прийнято в той же день, коли і рішення про примусове видворення.

Особливої уваги заслуговує те, що ОСОБА_1 документований листом підтримки від УВКБ ООН яким встановлено що він звернувся з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», в якому зазначено, що ця особа підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинен, зокрема, бути захищеним від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза його життю і свободі.

Відповідач, неодноразово звертався до ГУ ДМС в Дніпропетровській області, на гарячі лінії ДМС, з питаннями отримання/продовження посвідки на постійне проживання в Україні та звертався за захистом. Тобто його дії свідчать про намір відповідача легалізувати своє перебування в Україні. Крім того, самі ж співробітники ГУ ДМС в Дніпропетровській області при спробах звернутися до них повідомляли ОСОБА_1 , що він проживає на території України законно, на підставі посвідки.

Також у справі № 299/2749/23 Верховний Суд констатував факт, що міграційна служба після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України не приймала заяви від громадян РФ щодо обміну посвідки на тимчасове або постійне проживання на території України, до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою агресором.

Позивач не подав жодного доказу негативної поведінки відповідача в Україні, яка б свідчила про його намір ухилитися від добровільного виконання рішення Державної міграційної служби про примусове повернення, намір ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, перешкоджання проведенню процедури видворення або існування ризику втечі.

Із огляду на встановлені обставини справи та враховуючи, що чинним законодавством наведено вичерпний перелік підстав, які передбачають можливість примусового видворення особи, а затримання особи з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України можливе лише за їх наявності, на думку представника відповідача відсутні будь-які підстави для задоволення позову.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка дружина відповідача, громадянка України ОСОБА_4 , пояснила суду, що із відповідачем ОСОБА_1 вони проживають однією сім`єю з 2007 року. У 2011 році уклали шлюб і весь цей час проживають разом та продовжують перебувати у сімейних відносинах. Її чоловік має постійне місце проживання на території України разом із нею, у належній їй квартирі у м. Дніпрі, відповідна адреса систематично вказується ОСОБА_7 в усіх офіційних документах, та відповідає його дійсному місцю проживання. Також йому присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків. Безліч спільних знайомих та рідних, які є громадянами України та публічно відомими людьми можуть підтвердити особу відповідача, зважаючи на його активну громадянську позицію. Була готова, якщо суд визнає за необхідне, в засіданні надати дані для виклику зазначених осіб в судове засідання. Підтвердила викладені її чоловіком, а також його представником, обставини неодноразових особистих звернень відповідача до територіальних органів Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області задля оновлення посвідки на постійне проживання в Україні, а також із метою подачі заяви про надання йому статусу біженця. Зазначила про активну проукраїнську позицію відповідача, його волонтерську діяльність та участь у благодійних та культурних заходах з метою збору відповідних коштів. На запитання суду, чи розглядали вони із чоловіком питання можливості проживання у іншій країні поза межами України відзначила, що тривалий час проживають в Україні, на початку повномасштабного вторгнення РФ вони обговорювали це питання, та свідомо вирішили залишатись саме в Україні, це був їх усвідомлений вибір, навіть попри те, що на той час її чоловік ще мав можливість протягом нетривалого періоду часу, на підставі поки що дійсного паспорту, виїхати за межі України. Чоловік за фахом має професійні навички у галузі створення цифрового контенту, працював у сфері медіа, отже вважав, що його діяльність може принести користь країні, яка стала жертвою агресії РФ. На даний час її чоловік кримінально переслідується на території РФ, винесено обвинувальний вирок щодо нього за політичною статтею, вказаний вирок є наслідком принципової позиції а також фактичної діяльності її чоловіка на підтримку України, і вони жодним чином не могли навіть очікувати, що держава Україна намагатиметься примусово видворити їх на територію країни-агресора. Те що чоловіка затримано та поміщено до спеціалізованої установи стало шоком для усіх, адже він неодноразово особисто звертався до органів ДМС, не приховується, його особа жодного разу не викликала сумнівів у посадових осіб ДМС, він за весь час проживання в Україні не вчинив жодного правопорушення, окрім інкримінованого йому проживання за паспортом, термін чинності якого сплив, та який він не має об`єктивної можливості оновити через загальновідомі обставини військової агресії РФ. Просила суд відмовити у задоволенні позову міграційної служби зважаючи на те, що у випадку його примусового видворення на територію РФ вона навряд чи побачить свого чоловіка живим.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , громадянин РФ, був документований паспортом НОМЕР_3 , який виданий 22.03.2012 року, органом видачі ФМС 430001, терміном дії до 22.03.2022 року (а.с. 12), отримав дозвіл на імміграцію в Україну, виданий Соборним РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, вих. №1212-72 №1 від 05.01.2018 (а.с. 13), а також посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_4 від 01.02.2018 року (а.с. 80-83). Отже в`їзд на територію України відповідач здійснив на законних підставах відповідно до вимог ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI. З 16.08.2011 року відповідач перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 (а.с. 84, 152, 77-на звороті).

Згідно наданих позивачем відомостей за період з 07.08.2019 по 12.06.2025 відповідач у період 2019-2021 декілька разів перетинав кордон з РФ та востаннє прибув на територію України 18.04.2021 року після чого територію України не покидав, що підтверджено відсутністю інформації у веб-інтерфейсі інформаційно-телекомунікаційної системи, щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (а.с. 14).

09.06.2025 року уповноваженою службовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007028, за ч. 2 ст. 203 КУпАП (а.с. 15).

09.06.2025 року винесено постанову серії ПН МДН № 007018 про накладення на відповідача адміністративного стягнення, якою його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн. 00 коп. за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме проживав на території України за недійсними документами по досягненню 45-річного віку не звернувся у встановлені законодавством строки до органів ДМС для обміну посвідки на постійне проживання (а.с. 16).

10.06.2025 року, рішенням ГУ ДМС в Дніпропетровській області про відкликання дозволу на імміграцію в Україну № 35 дозвіл на імміграцію в Україну від 05.01.2018 ОСОБА_1 був відкликаний на підставі п. 2-4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 від 01.02.2018 також відкликана (а.с. 18).

10.06.2025 року ГУ ДМС в Дніпропетровській області ухвалено рішення про примусове повернення відповідача до країни походження або третьої країни № 018611 від 10.06.2025 року, яким на останнього покладено обов`язок залишити територію України у строк до 19.06.2025 року (а.с. 19-20).

11.06.2025 року уповноваженою службовою особою Відділу № 6 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно відповідача складено протокол про адміністративне затримання за ч.2 ст. 263 КУпАП з метою встановлення особи порушника (а.с. 22).

11.06.2025 року уповноваженою службовою особою Відділу № 6 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007031, за ч. 2 ст. 203 КУпАП (а.с. 24).

11.06.2025 року винесено постанову серії ПН МДН № 007021 від 11.06.2025 про накладення на відповідача адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 3400 грн. 00 коп. за порушення правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме проживав на території України за недійсним паспортним документом №718264316, виданим 22.03.2012, термін дії якого закінчився 22.03.2022 року (а.с. 25).

11.06.2025 року, уповноваженою службовою особою Відділу № 6 у м. Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області стосовно відповідача прийнято рішення про примусове видворення з України № 000437 від 11.06.2025 року (а.с. 26-27).

Представниками позивача у позовній заяві вказано та у судовому засіданні підтримано, що накладені адміністративні штрафи відповідачем не сплачено, постанови не оскаржені. У той же час суд звертає увагу, що у тексті постанов за ч. 2 ст. 203 КУпАП відносно відповідача прямо зазначено, що постанова ПН МДН 007018 від 09.06.2025 набирає законної сили 18.06.2025 року (а.с. 16 на звороті), постанова ПН МДН 007021 від 11.06.2025 набирає законної сили 20.06.2025 року (а.с. 25 на звороті). Тобто жодна з цих постанов не набрала законної сили ані на момент прийняття рішення про примусове повернення відповідача до країни походження або третьої країни № 018611 від 10.06.2025 року, ані на момент прийняття рішення про примусове видворення з України № 000437 від 11.06.2025 року, так само як і на момент звернення із даним позовом 12.06.2025 та розгляду справи судом.

Рішення ГУ ДМС в Дніпропетровській області про відкликання дозволу ОСОБА_1 на імміграцію в Україну від 10.06.2025 року № 35 може бути оскаржене протягом двох місяців з дня його прийняття, про що прямо вказано у його тексті (а.с. 18), так само як і рішення про примусове повернення відповідача до країни походження або третьої країни № 018611 від 10.06.2025 року, яким на останнього покладено обов`язок залишити територію України у строк до 19.06.2025 року (а.с. 19-20) також може бути оскаржене в суді, про що також прямо зазначено у тексті цього рішення (а.с. 19 на звороті), власне як і рішення про примусове видворення ОСОБА_1 з України № 000437 від 11.06.2025 року (а.с. 26 на звороті). Представником відповідача адвокатом Річко О.О. прямо зазначено про намір відповідача оскаржити вказані рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ч. 1 ст. 289 КАС України, відповідно до якої, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.

Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Судом встановлено, що відповідач з 2011 року і до теперішнього часу перебуває у шлюбі з особою, яка є громадянкою України, отримав посвідку на постійне проживання (а.с. 80-83).

Пунктом 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі Порядок), встановлено, що Посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує її право на постійне проживання в Україні. Посвідка видається строком на 10 років (п. 4). Отже враховуючи термін видачі ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання 01.02.2018 року, термін її чинності спливає 01.02.2028 року.

Водночас, згідно п. 7. Порядку, обмін посвідки здійснюється у разі: (п.п.5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія);

Відповідно до п. 32 вищезазначеного Порядку, для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають: 1) дійсний паспортний документ іноземця (або паспортні документи - у разі, коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України.

Отже враховуючи відсутність у відповідача чинного паспорту, що сталось не з його вини, а внаслідок об`єктивних непереборних обставин, він фактично позбавлений можливості здійснити обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням ним 45-річного віку. Як наслідок, відсутність можливості обміну посвідки сама по собі не вказує на її недійсність до спливу 10 річного терміну з моменту видачі. Факт чинності виданої ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання фактично визнав і позивач, ухвалюючи 10 червня 2025 року рішення про її скасування, адже не можна скасувати нечинний документ.

При цьому, саме по собі скасування позивачем посвідки на постійне проживання в адміністративному порядку не свідчить про незаконність перебування іноземця на території України, оскільки не відміняє самого факту видачі такої довідки на підставі Закону, та не скасовує її дії з моменту видачі до моменту винесення позивачем відповідного рішення про скасування посвідки (10 червня 2025 року), тобто рішення про скасування не має зворотної дії у часі і не скасовує довідку з моменту її видачі. Окрім того, згідно п.п. 6 п. 7 Порядку, набрання законної сили рішенням суду, яким визнано протиправним та скасовано рішення ДМС про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, на підставі якого дозвіл на імміграцію вважається чинним, є підставою для обміну посвідки.

Як наслідок, слід враховувати той факт, що строк оскарження рішень позивача, зокрема рішення про скасування посвідки на постійне проживання на момент звернення із даним позовом не сплив, отже фактично відсутні жодні належні правові підстави примусового видворення відповідача за межі території України.

Окрім зазначеного необхідно враховувати, що згідно ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження. Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Представником відповідача надано копії документів, з яких випливає факт кримінального переслідування ОСОБА_1 на території РФ, зокрема наявність обвинувального вироку Первомайського районного суду м. Кірова (РФ) за ст. 280.4 ч.2 п.в Кримінального кодексу РФ від 04.06.2025 року у справі №1-115/2025 (публічні заклики до здійснення діяльності, спрямованої проти безпеки держави, здійснені із використанням засобів масової інформації, або електронних чи інформаційно-телекомунікаційних мереж, у тому числі мережі «Інтернет») (а.с. 118-121). Також суду надано копії документів, які свідчать про активну проукраїнську позицію відповідача, його волонтерську діяльність та участь у благодійних та культурних заходах з метою збору відповідних коштів (а.с. 87-107), копію посвідчення № 0669 представника преси та продюсера ТК «Russia»» на ім`я відповідача, терміном дії до 31.12.2017 (а.с. 86).

У матеріалах справи наявна також копія листа підтримки від УВКБ ООН від 12.06.2025 вих. 548/2025, яким підтверджено, що ОСОБА_1 з 25.09.2024 року зареєстрований в міжнародній процедурі, оскільки звернувся з проханням про допомогу в проходженні державної процедури про надання статусу біженця у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», в якому зазначено, що ця особа підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинен, зокрема, бути захищеним від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза його життю і свободі (а.с. 131-132).

Також судом встановлено, що починаючи з 29.11.2024 року відповідач неодноразово звертався до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області з метою подати заяву про надання йому статусу біженця, листом від 07.01.2025 позивач повідомив відповідача про розгляд його заяви-анкети в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян» (а.с. 113-114). Згодом відповідач оскаржив бездіяльність позивача, наразі у провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває справа № 160/9564/25, де відповідачем виступає позивач у даній справі ГУ ДМС в Дніпропетровській області. Таким чином доводи позивача про відсутність інформації щодо визнання відповідача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд оцінює критично. Більше того, суд звертає увагу, що національне та міжнародне законодавство закріплює обов`язок центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту зареєструвати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані разом із нею документи.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про імміграцію», якщо після відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію з`ясуються обставини, що можуть свідчити про наявність умов для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», виконання рішення про її примусове повернення призупиняється, а рішення про примусове видворення не приймається до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на зазначені обставини, звернення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу № 6 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою примусового видворення відповідача за межі території України до вирішення спору щодо законності винесення позивачем рішень про відкликання дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання, а також до моменту офіційного вирішення питання щодо надання йому статусу біженця, слід вважати передчасним.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд, зокрема, постановою від 25 січня 2024 року у справі № 160/1521/23 визначено, що лише з`ясувавши наявність підстав для відмови в оформленні або видачі посвідки на тимчасове проживання можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його інтересами і правами, зокрема правом на повагу до сімейного життя подружжя. Так само у справі №204/521/24 за позовом Головного управління ДМС у Дніпропетровській області Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2024 року зазначив, що помилковим є посилання позивача на перешкоджання відповідачем проведенню процедури видворення, а також на існування ризику його втечі та мотивів ухилятися від виконання законних вимог органів державної міграційної служби, адже саме по собі оскарження у судовому порядку рішень ГУ ДМС України в Дніпропетровській області не свідчить про ухиляння від їх виконання, а лише вказує на незгоду з ними.

Відносно іншої частини вимог позивача, а саме вимог про затримання та поміщення ОСОБА_1 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації особи відповідача, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.13 ст. 289 КАС України, умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Позивачем додано до позовної заяви копію акту про відмову відповідача від зняття біометричних даних від 11.06.2025 року, складеного уповноваженими особами ГУ ДМС в Дніпропетровській області при оформленні протоколу про адміністративне затримання та рішення про примусове видворення (а.с. 23).

Водночас у судовому засіданні на запитання суду з цього приводу ОСОБА_1 пояснив, що зняття біометричних даних відносно нього відбувалось при кожному його візиті до підрозділу ДМС в Дніпропетровській області, жодного разу він не відмовлявся і всі ці дані відносно нього вже наявні, зафіксовані та збережені. Лише останнього разу, 11.06.2025 року при оформленні протоколу про його адміністративне затримання та рішення про примусове видворення він не розуміючи що відбувається та очікуючи правової допомоги не поставив підпис на вказаних документах. Присутній у судовому засіданні представник позивача також не оспорював той факт, що кожний подібний візит до підрозділів ДМС передбачає процедуру зняття біометричних даних, у зв`язку із чим ОСОБА_1 вже проходив її неодноразово, і вказані дані щодо нього наявні.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи суд не вбачає у діях ОСОБА_1 ознак відсутності співпраці під час процедури його ідентифікації в якості підстави, яка обумовлювала б потребу його поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців з метою отримання вказаних даних.

Також відносно іншої підстави поміщення відповідача до вказаної установи з метою ідентифікації його особи, передбаченої ч. 13 ст. 289 КАС України, а саме неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, то враховуючи дійсний стан відносин з РФ суд, по-перше, також не вбачає, яким саме чином примусове тримання ОСОБА_1 у зазначеній установі здатне сприяти отриманню зазначеної інформації, а по-друге, позивачем не зазначено з цього приводу жодних даних з приводу наявності або відсутності такої інформації відносно відповідача.

Отже враховуючи зазначені обставини, наявність стійких соціальних зв`язків відповідача, його попередню правомірну поведінку, а також факт визнання позивачем особи відповідача у процесі притягнення його до адміністративної відповідальності, отримання біометричних даних відповідача на протязі тривалого періоду часу, що не викликають сумнівів у його особі, сам по собі факт закінчення терміну дії паспортного документа відповідача за відсутності об`єктивної можливості поновити його чинність, не є достатньою підставою для примусового утримання відповідача, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог про затримання та поміщення ОСОБА_1 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації особи відповідача.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Затримання відповідача без належних та вичерпних на те підстав не відповідає статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже покладає на відповідача додаткові обов`язки, що мають наслідком обмеження свободи пересування, які відповідно до законодавства, мають забезпечуватись саме з боку держави - відповідним міграційним органом.

Суд вважає, що затримання ОСОБА_1 та поміщення його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є незаконним та не відповідатиме принципу пропорційності втручання в його право на свободу та особисту недоторканість.

При цьому, право на свободу та особисту недоторканність є одним з визначальних та фундаментальних конституційних прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивачем перед судом не доведено на підставі належних та допустимих доказів існування обставин визначених у частині 1 ст. 289 КАС України, наявність яких є обов`язковою умовою для ухвалення судом рішення про затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України.

Суду не надано жодних доказів на підтвердження існування обґрунтованих підстав вважати, що відповідач, стосовно якого прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Так само не надано доказів які б підтверджували ризик та можливість втечі відповідача.

Твердження позивача про ухилення відповідача від виконання рішення про примусове повернення до країни походження є недоведеними перед судом.

Усі наведені аргументи позивача ґрунтуються виключно на його припущеннях, однак доказування у суді не може ґрунтуватися на припущеннях і кожна зі сторін зобов`язана переконливо доводити свою позицію.

З огляду на те, що у розумінні приписів ч. 14 ст. 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідач ОСОБА_1 на теперішній час на законних підставах перебуває на території України, перебуває у шлюбі з громадянкою України та має постійне місце проживання, у встановленому законом порядку отримав посвідку на постійне проживання, рішення про скасування якої він має намір оскаржити в судовому порядку, і термін такого оскарження на момент розгляду даної справи не сплив, отже суд вважає позов передчасним, необґрунтованим та недоведеним належними, допустимими та переконливими доказами, та приходить до висновку про відсутність на теперішній час законних підстав для затримання ОСОБА_1 та поміщення його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на шість місяців.

Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи позивача, наведені ним в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, не відносяться до предмета спору, і є явно необґрунтованими.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу № 6 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області слід відмовити в повному обсязі.

На підставі ст.ст. 1, 4, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 7-9, 72, 77, 90, 96, 229, 242-246, 250, 289 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі відділу № 6 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений 17 червня 2025 року.

Суддя