Справа № 480/4980/24
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 червня 2025 року Справа № 480/4980/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Осіпової О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/4980/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №252 від 10.05.2024 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» у вигляді суворої догани.
Свої вимоги мотивує тим, що він не порушував свої посадові обов`язки під час несення військової служби, оскільки не був обізнаний з тим, що його підлеглий ОСОБА_2 того дня перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Зазначає, що підпорядковані йому військовослужбовці займають усе село, тому кожного неможливо контролювати і, тим більше, відразу притягати винних до відповідальності. Про факт вживання підлеглим алкоголю він дізнався вже безпосередньо під час складення на нього протоколу про адміністративне правопорушення, тому, на його думку, відсутня вина у вчиненні дисциплінарного проступку.
Із наказу №252 від 10.05.2024 не вбачається, що старший сержант ОСОБА_2 перебував у підпорядкуванні командира взводу управління командира реактивного артилерійського дивізіону в/ч НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_1 .
Крім того, постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.06.2024 у справі № 336/4521/24 не було встановлено, що позивач вчинив адміністративне правопорушення.
Навпаки, суд закрив провадження по справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Також, судом було зазначено, що із матеріалів справи неможливо було встановити, чи мав ОСОБА_1 реальну можливість виконати свій обов`язок із прийняття відповідного рішення щодо ст. сержанта ОСОБА_2 , який вживав алкоголь під час виконання своїх службових обов`язків.
Зважаючи на те, що окрім наказу №252 від 10.05.2024 і протоколу про військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 статті 172-15 КУпАП, серії А1476 №6, відповідач не має жодних доказів, що можуть свідчити про порушення позивачем своїх посадових обов`язків, вважає, що його було протиправно притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
Наголошує, що службове розслідування за вищевикладеними обставинами щодо ОСОБА_1 не проводилось. А отже, цей факт не свідчить про достовірність обставин, викладених у наказі.
Отже, він був позбавлений можливості надати пояснення щодо обставин події під час вирішення питання про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, що підтверджує порушення його права на участь у процесі прийняття рішення відносно себе, а також необґрунтованість оскаржуваного рішення.
Доказів щодо відмови його надати пояснення стосовно обставин порушення також не надано.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду не було враховано характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби, оскільки в оскаржуваному наказі не було наведено жодних мотивів застосування такого виду дисциплінарного стягнення як «сувора догана».
Ухвалою від 11.06.2024р. провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с.19-23), в якому у задоволенні позовних вимог просив відмовити, оскільки протоколі про військове адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 172-15 КУпАП серії А1476 №6 зазначено: «Дізнавшись, що його підлеглий старший сержант ОСОБА_2 , перебуває на військовій службі у стані алкогольного сп`яніння - не прийняв відповідного рішення стосовно правопорушника, як того вимагають його посадові обов`язки та вимоги статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ...».
Крім того у графі протоколу «Пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності» ОСОБА_1 жодних пояснень не надано, а також у графі «Пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу особою, яка притягається до адміністративної відповідальності» ОСОБА_1 вказано «відсутні», що вказує на відсутність у позивача пояснень і зауважень щодо змісту протоколу.
Таким чином, у протоколі про військове адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 172-15 КУпАП серії А1476 № 6 позивач погоджується з тим фактом, що йому було відомо про те, що його підлеглий ОСОБА_2 перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, наявними у військовій частині відомостями встановлено, що у підпорядкуванні ОСОБА_1 перебуває всього 12 військовослужбовців, до того ж підлеглий ОСОБА_2 є єдиним сержантом у підрозділі, а також є схильним до зловживання алкогольними напоями, а тому потребував особливого підвищеного контролю з боку свого командира.
Таким чином, враховуючи малу кількість підпорядкованого особового складу та деякі характеризуючи факти щодо підлеглого ОСОБА_2 , здійснення контролю з боку позивача не було ускладнене жодними перешкодами.
Відповідно до обов`язків, покладених на нього абзацом 8 статті 11, статтями 16 та 119 Статуту Збройних Сил України, ОСОБА_1 повинен був контролювати свій особовий склад та стримувати його від вчинення правопорушень і вказані ним підстави не є поважними причинами для невиконання своїх службових обов`язків.
Враховуючи кількість підпорядкованого складу (12 осіб), та факт, що середня швидкість ходьби людини становить 4,5 км/год, то фактично позивач за декілька годин мав фізичну можливість перевірити кожного військовослужбовця у такому населеному пункті як село.
Більш того, беручи до уваги той факт, що у теперішній час кожна особа має засоби для телефонного зв`язку, то організувати збір особового складу для його перевірки було можливим шляхом його повідомлення у телефонному режимі, або у крайньому разі було можливим організувати доведення інформації про перевірку до підпорядкованого особового складу через його особисте повідомлення, визначеними посильними.
Тобто можливостей командира для контролю особового складу більше ніж достатньо, проте контроль за особовим складом позивачем не здійснювався, що призвело до порушень військової дисципліни у ввіреному йому підрозділі.
Позивач вже притягувався раніше до адміністративної відповідальності, зокрема, постановою Запорізького районного суду Запорізької області від 11.03.2024 у справі № 317/1303/24 його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, при цьому правопорушення з боку позивача у справі № 317/1303/24 відбулося за аналогічних умов, де знову ж таки, внаслідок особистої безвідповідальності та порушення вимог Статутів Збройних Сил України стало можливим вчинення підлеглим позивача ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 172-20 КУпАП.
Отже, можна дійти висновку, що ОСОБА_1 , будучи безпосереднім командиром старшого солдата ОСОБА_2 , знаючи, що той раніше допускав аналогічні порушення військової дисципліни, не посилив за ним контроль, поставившись до своїх обов`язків недбало та безвідповідально, що привело до того, що ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем, перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Враховуючи той факт, що позивач вже притягувався до адміністративної відповідальності раніше, накладення на нього дисциплінарного стягнення «сувора догана» є правомірним, обґрунтованим та таким, що було викликано систематичними порушеннями ним військової дисципліни, тобто попередньою поведінкою порушника.
Представник відповідача не погоджується із посиланням представника позивача у позовній заяві на наявність у військової частини обов`язку провести службове розслідування, оскільки зі статті 84 84 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» вбачається, що проведення службового розслідування не є обов`язковою підставою для накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення.
Отже, проведення службового розслідування є правом, а не обов`язком, командира військової частини, а факт повторного перебування його підлеглого солдата ОСОБА_2 на території військової частини у стані алкогольного сп`яніння не спростований.
Представником позивача подана відповідь на відзив (а.с.28-30), згідно з якою жодних доказів окрім протоколу, за яким ОСОБА_1 не був притягнутий до адміністративної відповідальності, відповідач до суду не надав.
Посилання представника військової частини на фізичну можливість ОСОБА_1 проконтролювати кожного військовослужбовця у такому населеному пункті як село, а також на середню швидкість ходьби людини, є виключно суб`єктивною думкою, яка не може бути перевірена та є нічим не доведеною.
Зважаючи на постійне переміщення військовослужбовців з перебазуванням в різних населених пунктах, повне військове спорядження, а також час у який відбувалися дані події (07 година 30 хвилин), позивач був не в змозі кожної години контролювати місцеперебування та активність своїх підлеглих.
Враховуючи місце дислокації підрозділу в/ч НОМЕР_1 в якому перебував позивач, а саме, АДРЕСА_1 , яке знаходиться на відстані 30 км від лінії фронту, перебування більше двох військовослужбовців в одному місці є небезпечним для життя особового складу підрозділу.
Окрім того, кожен військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 постійно зайнятий певною роботою у різних місцях: одні несуть чергування, другі відпочивають після чергування, тощо, що унеможливлює їх одночасний збір в одній точці.
В момент, коли ОСОБА_2 вживав алкогольні напої, ОСОБА_1 відпочивав після нічного чергування і фізично не міг проконтролювати поведінку свого підлеглого.
Відповідно до правових висновків, викладених у Постанові Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.06.2024 у справі № 336/4521/24, неможливо було встановити, чи мав ОСОБА_1 реальну можливість виконати свій обов`язок щодо прийняття відповідного рішення відносно ст. сержанта ОСОБА_2 , який вживав алкоголь під час виконання своїх службових обов`язків.
Протокол про адміністративне правопорушення не є доказом вини особи, а лише містить дані про докази, якими підтверджується вина, яка доведена не була.
Представником відповідача подані заперечення на відповідь на відзив (а.с.40-41), в яких зазначає, що факт, що позивача не було притягнуто до адміністративної відповідальності внаслідок відсутності складу адміністративного правопорушення, не свідчить про відсутність складу дисциплінарного правопорушення у його діях.
На момент складання адміністративного протоколу серії А1476 ОСОБА_1 ніяких додаткових пояснень або зауважень щодо його змісту не надав.
Наведений у відповіді на відзив факт, що позивач в момент вживання його підлеглим ОСОБА_2 відпочивав після нічного чергування, нічим не підтверджується.
Натомість кількість підпорядкованого позивачу особового складу станом на 07.05.2024р. підтверджується довідкою від 01.07.2024 №443/к., в якій повідомлено, що станом на 07.05.2024р. списочна чисельність взводу управління командира 3 реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 становила 13 військовослужбовців, а саме 1- офіцер, 1 сержант, 11 солдатів.
Ухвалою від 11.07.2024р. у задоволенні клопотання представника військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без руху відмовлено.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
Судом встановлено, що позивач є командиром взводу управління командира 3 реактивного артилерійського дивізіону старшим лейтенантом, який проходить військову службу військовій частині НОМЕР_1 (далі - в/ч, відповідач).
07.05.2024р. командиром 3 реактивного артилерійського дивізіону підполковником ОСОБА_3 стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_4 був складений протокол про військове адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 172-15 Кодексу України про адміністративне правопорушення, серії А1476 №6.
Командиром в/ч НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_3 на підставі рапорту від 07.05.2024р. наказом №252 від 10.05.2024 на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що за приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відтак, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч.4 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Так, загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV.
Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.
Відповідно до вимог абзацу 8 статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці зобов`язані стримувати інших військовослужбовців від вчинення протиправних дій.
Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.
Згідно статті 119 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України відповідно до якої командир взводу в мирний і воєнний час відповідає за виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу та за підтримання внутрішнього порядку у взводі.
Положеннями статті 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що командир взводу зобов`язаний неухильно стежити за додержанням військовослужбовцями військової дисципліни у взводі, дбати про виховання військовослужбовців рядового, сержантського (старшинського) складу, підтримувати особовий склад взводу у постійній бойовій готовності.
Тобто, позивач відповідно до обов`язків, покладених на нього Статутом Збройних Сил України, повинен контролювати свій особовий склад та стримувати його від вчинення правопорушень.
Відповідно до положень ст. 1, 2, 4, 5 Дисциплінарного статуту Збройних сил України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
За стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України».
Згідно із ст. 45, 48, 84, 85, 86 Дисциплінарного статуту Збройних сил України у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.
На військовослужбовців може бути накладене таке дисциплінарне стягнення, як сувора догана.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником).
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для винесення оскаржуваного наказу №252 від 10.05.2024р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» був рапорт командира 3 реактивного артилерійського дивізіону підполковником ОСОБА_3 , який надійшов на ім`я командира військової частини 08.05.2024р. та зареєстрований у стройовій частині генштабу за вхідним №7743, в якому зазначено про факт недбалого виконання своїх посадових обов`язків командиром взводу управління командира 3 реактивного артилерійського дивізіону старшим лейтенантом ОСОБА_1 .
Зокрема, проведеним аналізом факту недбалого виконання своїх посадових обов`язків вищевказаним військовослужбовцем встановлено, що 07.05.2024, дізнавшись, що старший сержант ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у стані алкогольного сп`яніння, того командиром старшим лейтенантом ОСОБА_1 не було прийнято відповідного рішення стосовно свого підлеглого, як того вимагають його посадові обов`язки та вимоги статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а саме: «стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішенця щодо необхідності притягнення винного до відповідальності». В результаті неналежного виконання обов`язків старшим лейтенантом ОСОБА_1 не було забезпечено додержання військової дисципліни його підлеглим старшим сержантом ОСОБА_2 .
Крім того, командиром 3 реактивного артилерійського дивізіону підполковником ОСОБА_3 стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_1 був складений протокол про військове адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті і 2-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення, серії А1476 №6.
Отже, єдиним доказом вчинення позивачем дисциплінарного правопорушення є протокол про військове адміністративне правопорушення серії А1476 №6 від 07.05.2024р.
При цьому слід зауважити, що за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.172-15 КУпАП провадження стосовно ОСОБА_1 було закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП за відсутністю складу адміністративне правопорушення, оскільки із долучених до протоколу письмових пояснень ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не вбачається, на що звертає увагу захисник, що ОСОБА_1 був обізнаний із тим, що ст.сержант ОСОБА_2 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Тобто, із матеріалів справи неможливо встановити, чи мав ОСОБА_1 реальну можливість виконати свій обов`язок щодо прийняття відповідного рішення відносно ст.сержанта.
А тому, на думку суду, наявні в матеріалах справи докази не дають підстав дійти висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-15 КУпАП, відповідно до критерію «поза розумним сумнівом», а тому на підставі п.1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Постанова Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2024р. у справі №336/4521/24 набрала законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалася.

З приводу цієї постанови, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, суд зазначає, що адміністративна та дисциплінарна відповідальність є різними видами юридичної відповідальності, а одне і те ж діяння особи може оцінюватися як з точки зору дисциплінарної, так і адміністративної/кримінальної відповідальності.

Так, відповідно до ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Суди у вказаних справах вирішуючи питання наявності підстав для притягнення його до адміністративної відповідальності враховували причини, які сприяли вчиненню дій, за які КУпАП передбачає адміністративну відповідальність.

Згідно з ч.7 ст.78 КАС України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Військовий дисциплінарний проступок - порушення військовослужбовцем обов`язків (невиконання чи неналежне виконання), покладених на нього по службі законами України, військовими статутами, наказами та іншими нормативними актами органів військового управління, командирів і начальників.

Тобто хоча наведена постанова районного суду не є беззаперечним доказом на спростування факту вчинення цим військовослужбовцем дисциплінарного проступку та підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності не перебувають у безпосередній залежності від наявності або відсутності рішення суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд вважає необхідним відмітити, що вказане проваджене закрито внаслідок відсутності у діях позивача складу адміністративного правопорушення, яке є тотожним змісту дисциплінарного проступку, за який його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за недбале ставлення до служби через не прийняття рішення щодо необхідності притягнення винного підлеглого до відповідальності.

Більш того, оскаржуваний наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності фактично обґрунтовувався саме даними, вказаними у протоколі про військове адміністративне правопорушення серії А1476 №6 від 07.05.2024р., провадження у справі за яким було в подальшому закрито судом внаслідок відсутності вини позивача.

Водночас, будь-яких інших доказів, які підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні дисциплінарного проступку та факт перебування його підлеглого ОСОБА_2 у той день у стані алкогольного сп`яніння, окрім складеного рапорту командира в/ч НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_3 від 07.05.2024р., який же і склав протокол про військове адміністративне правопорушення серії А1476 №6 від 07.05.2024р., в матеріалах адміністративної справи №480/4980/24 відсутні.

З приводу посилань представника відповідача як на доказ вини позивача у вчиненні дисциплінарного проступку на те, що у протоколі про військове адміністративне правопорушення серії А1476 №6 від 07.05.2024р. у графі «Пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності» та у графі «Пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу особою, яка притягається до адміністративної відповідальності» відсутні будь-які пояснення ОСОБА_1 та зауваження щодо його змісту, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.256 КУпАП України особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

Отже, особа має право, а не обов`язок викладати у складеному щодо неї протоколі пояснення і зауваження щодо його змісту, а сама відсутність таких пояснень чи зауважень не є безпосереднім доказом вчинення нею адміністративного, а тим паче дисциплінарного проступку.

Тому такі доводи представника військової частини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Водночас суд погоджується із твердженнями представника військової частини, що Дисциплінарний статут не містить обов`язку командира військової частини проводити службове розслідування перед накладенням дисциплінарного стягнення.

Так, статтею 84 Дисциплінарного статуту передбачена можливість проведення службового обов`язку з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини, однак ця норма не зобов`язує командира проводити службове розслідування, а лише наділяє його таким правом.

З огляду на викладене, суд не приймає посилання представника позивача на не проведення відповідачем відносно позивача службового розслідування в якості підстави для скасування оскаржуваного наказу .

В ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Суд констатує, що відповідачем не надано доказів, які підтверджують порушення військової дисципліни позивача.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що оскаржений наказ №252 від 10.05.2024р. щодо накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді «суворої догани» є необґрунтованим, оскільки винесений без урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття, а тому він має бути визнаний протиправним та скасований.

Решта аргументів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, рішення якого є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 9 грудня 1994 року №18390/91) вказав, що статтю 6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

В рішенні «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року) суд також звернув увагу на те, що статтю 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто, мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Підсумовуючи наведене вище суд вважає, що позов про визнання протиправним та скасування наказу необхідно задовольнити.

З приводу клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 9000 грн. суд зазначає, що згідно з ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.7 ст.139 КАС України).

Пунктом 1 ч.3 ст.132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема: витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.9 ст.139 КАС України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розглядаючи питання співмірності заявлених до стягнення судових витрат на правничу допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми судових витрат, на відшкодування якої має право позивач, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц).

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

На підтвердження витрат на правову допомогу адвоката позивачем надано: копію квитанції до прибуткового касового ордера №194 від 10.06.2024р. на суму 6000грн., копію договору про надання правничої допомоги від 09.05.2024р. із додатковою угодою №1 від 05.06.2024р., копію акту виконаних робіт №1 від 10.06.2024р. на суму 6000 грн. за надання консультацій та підготовку позовної заяви, копію ордеру про надання правничої (правової допомоги) Серія АР №1098561.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечував проти стягнення такої суми витрат на професійну правничу допомогу (а.с.22-24), оскільки, враховуючи оголошення та продовження воєнного стану в Україні, у разі розподілу витрат на правничу допомогу в заявленому, необґрунтовано завищеному розмірі, військова частина НОМЕР_1 буде нести несправедливо непомірний тягар для неї.

Проаналізувавши розрахунок вартості наданих адвокатом послуг, суд вважає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу в суді не є співмірними по відношенню до складності справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а розмір заявлених витрат є завищений.

Так, предмет спору в цій справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів також не є значними, розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання, тому, враховуючи заперечення представника відповідача, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн., оскільки такий розмір є співмірним з наданими послугами та складністю справи.

Підстави для стягнення судового збору відсутні, оскільки такий не був сплачений позивачем як військовослужбовцем у справі, пов`язаній із виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків (п.12 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»).

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №252 від 10.05.2024 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Осіпова