Справа № 640/12818/20
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2025-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 року Справа№640/12818/20

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Логойди Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу і рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з вказаним адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області від 04.12.2019 року № 815 про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.03.2020 року № 48-20 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України в особі Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач позов обґрунтовував тим, що є громадянином Ісламської Республіки Афганістан; був змушений залишити територію країни свого попереднього постійного проживання (Афганістан) та шукати міжнародний захист в Україні, маючи обґрунтовані, на його думку, побоювання стати жертвою переслідувань, побоювання за своє життя та здоров`я в країні свого походження.

Він звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Проте, територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення (наказ) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення вважав протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки при його прийнятті не враховано те, що він (позивач) має об`єктивні причини щодо загрози його життю, безпеці в країні походження Афганістан через побоювання стати жертвою переслідувань представниками збройного угруповання Талібан, не може та не бажає повертатися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Це рішення він оскаржив в адміністративному порядку, за наслідками чого отримав протиправне рішення Державної міграційної служби України про відхилення скарги.

Отже, вжиті заходи досудового врегулювання спору не призвели до бажаного результату.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.06.2020 року відкрито провадження у вказаній адміністративній справі; вирішено справу розглянути суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

15.12.2022 року набрав чинності Закон України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного суду» (Закон від 13.12.2022 № 2825-IX).

26.09.2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» (Закон від 16.07.2024 № 3863-IX).

На виконання вимог зазначеного Закону дану справу передано до Донецького окружного адміністративного суду.

30.04.2025 року за наслідками автоматичного розподілу справ, що надійшли до Донецького окружного адміністративного суду, справу передано на розгляд судді Логойди Т.В.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02.05.2025 року адміністративну справу прийнято до провадження; вирішено справу розглянути суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач Державна міграційна служба України подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, зокрема, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області проведено аналіз матеріалів особової справи позивача № 2019KV0299, за результатами якого складено відповідний висновок.

Висновком встановлено, що позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень про причини, з яких він не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про реальні факти переслідування його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань; не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження; позивач не зазнав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства); пояснення позивача були суперечливими.

Вважав, що позивач разом із дружиною здійснили спробу створити собі сприятливі умови для обґрунтування власних тверджень шляхом надання вигаданої інформації.

З огляду на наведене територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, дійшов висновку, що заява позивача щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є очевидно необґрунтованою, в заяві відсутні умови, зазначені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на підставі чого прийняв оскаржуване рішення про відмову громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважав, що рішення відповідало вимогам законодавства.

Просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач подав відповідь на відзив Державної міграційної служби України, якою підтримав доводи позовної заяви. Просив задовольнити позов.

Відповідач Державна міграційна служба України подав додаткові письмові пояснення, в яких зазначав, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області встановлено, що позивач звертався в останнє 17.09.2021 року з метою продовження довідки про звернення за захистом в Україні № 013692, строк дії якої було продовжено до 17.03.2022 року; після закінчення строку дії довідки про звернення за захистом в Україні позивач за її продовженням до Центрального міжрегіонального управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не звертався. Відповідно до відомостей інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, «АРКАН» позивач покинув територію України 25.02.2022 року. При цьому він не повідомив Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про намір залишити територію України; на даний час місце його перебування невідоме.

Також зазначав, що Державна міграційна служба України тривалий час не володіє інформацією про місце перебування позивача, а відсутність реалізації його права на продовження строку дії довідки про звернення за захистом свідчить про відсутність наміру набути міжнародний захист саме на території України.

Заперечував проти вимог позовної заяви, вважав їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стать чоловіча, є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, місце народження м. Кабул, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт, одружений, має двох неповнолітніх дітей.

14.11.2019 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що йому видана довідка про звернення за захистом в Україні від 14.11.2019 року № 011048 (строк дії по 13.12.2019 року, який пізніше продовжений по 17.03.2022 року). До заяви додав копію закордонного паспорта № 00431094, що виданий 30.09.2015 року строком дії до 30.09.2020 року, з нотаріально завіреним його перекладом на українську мову.

Уповноваженою посадовою особою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з позивачем проведено співбесіду, результати якої оформлені протоколом співбесіди від 03.12.2019 року у особовій справі № 2019KV0299.

04.12.2019 року за результатом розгляду особової справи позивача (№ 2019KV0299) уповноваженою посадовою особою зазначеного територіального органу ДМС складено письмовий висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, оскільки в заяві відсутні умови, визначені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, не доведено загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

На підставі зазначеного висновку Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення оформлено наказом від 04.12.2019 року № 815.

Повідомленням зазначеного територіального органу Державної міграційної служби України від 04.12.2019 року № 345 позивача повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13.12.2019 року рішення про відмову (наказ від 04.12.2019 року № 815) позивачем оскаржено в адміністративному порядку.

Рішенням Державної міграційної служби України від 25.03.2020 № 48-20 скарга позивача відхилена.

Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 16.04.2020 року № 120.

Позивач, не погоджуючись з таким рішенням, звернувся до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 5 цього ж Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 7 зазначеного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Порядок попереднього розгляду заяв здійснюється відповідно до ст. 8 цього Закону.

Згідно з ч.ч. 1, 4, 6 ст. 8 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, визначені вищенаведеними пунктами статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

Відповідно до п. 1.1. розд. І Правил ці Правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 4.1 зазначених Правил визначено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно до п. 4.3 зазначених Правил на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п. 4.4 цих Правил рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14).

Пунктом 4.5 зазначених Правил визначено, що у разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні, про що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні.

Строк дії довідки продовжується на шість місяців.

Пунктом 4.6 цих Правил визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Згідно з п. 4.7 зазначених Правил у разі використання особою права на оскарження уповноважена посадова особа територіального органу ДМС до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші надані заявником документи, про що робиться відмітка в розписці про зберігання документів.

Строк дії довідки про звернення за захистом в Україні продовжується територіальним органом ДМС на три місяці. Підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі або належним чином оформленої судової повістки. Подані документи належним чином долучаються до особової справи.

У випадку оскарження рішення в судовому порядку подальше тримісячне продовження строку дії довідки про звернення за захистом в Україні здійснюється після отримання письмової інформації про стан розгляду справи в суді від юридичної служби територіального органу ДМС.

Про продовження строку дії зазначеної довідки уповноважена посадова особа територіального органу ДМС заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні.

Пунктом 4.8 зазначених Правил визначено, що разі невикористання особою права на оскарження протягом п`яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС вилучає у такої особи довідку про звернення за захистом в Україні та повертає особі її документи, що посвідчують особу, та інші документи, що надавались такою особою під час звернення до територіального органу ДМС та перебувають на його зберіганні, про що робиться відмітка в розписці про зберігання документів.

Про вилучення у заявника довідки про звернення за захистом в Україні зазначається в журналі реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Відповідно до п.п 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Відповідно до п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, за змістом ч. 1 ст. 6 цього Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вже зазначалося, ч. 7 ст. 7 зазначеного Закону визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 815/5807/17.

Судом встановлено, що підставою для прийняття спірного рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є висновок територіального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, від 04.12.2019 року у справі № 2019KV0299, в якому зазначено, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, тобто у громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 відсутні умови, зазначені у п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З матеріалів особової справи позивача № 2019KV0299 та зазначеного висновку вбачається, що позивач безперешкодно залишив країну громадянської належності (Ісламську Республіку Афганістан) та 18.02.2019 року вперше прибув до України разом з дружиною та неповнолітньою дитиною, легально (літаком транзитом через м. Душанбе (Таджикинстан), де перебував кілька днів, та м. Стамбул (Туреччина), де перебував 8 годин).

Вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області лише 14.11.2019 року. Основною причиною звернення за захистом зазначав побоювання зазнати переслідувань, оскільки колишній наречений його дружини є членом Талібану і погрожував йому та його дружині.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 03.12.2019 року позивач зазначав, що відразу після весілля у лютому 2017 року почав отримувати по телефону погрози від колишнього нареченого його дружини, а за 2 місяці до виїзду із країни походження на нього був здійснений збройний напад представниками угруповання Талібан.

При цьому в поясненнях позивача були розбіжності щодо питання подачі до поліції заяви про факт злочину: спочатку позивач зазначав, що не звертався до поліції, оскільки йому сказали, щоб вирішував вказану проблему самостійно, так як колишній наречений з Кандагару; надалі - стверджував, що після нападу написав заяву в поліцію, і йому пообіцяли знайти людей, які стріляли.

Сумніви також викликали твердження позивача щодо належності особи, яка погрожувала, до угруповання Талібан. Жодних доказів на підтвердження зазначених фактів та подій позивачем надано не було.

Водночас, позивач зазначав, що ніяких погроз його родичам та родичам його дружини з боку колишнього нареченого його дружини не надходило; всі родичі продовжують безперешкодно мешкати в м. Кабулі.

Отже, твердження позивача щодо існування реальної загрози його життю, безпеці в країні походження або при поверненні до неї з підстав переслідування були суперечливими.

Вказаним обставинам з боку територіального органу ДМС надана належна правова оцінка.

Судом також встановлено, що причини, які позивач зазначав, щоб залишитися в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним у п.п. 1 або 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки позивач не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами та доказами.

Водночас, відповідно до протоколу співбесіди першочерговою причиною звернення до міграційної служби позивач зазначав саме відсутність документів (через втрату паспорта) та потребу у легалізації перебування на території України.

При цьому позивачем не було надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вказаних критеріїв про причини, через які він не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про реальні факти переслідування його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, зокрема, через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Щодо потенційних ризиків для позивача як цивільної особи зазнати серйозної шкоди через наявність в Ісламській Республіці Афганістан внутрішнього збройного конфлікту, то позивач у заяві та під час проведення співбесіди про наявність будь-якої загрози для нього особисто чи для близьких родичів через наявність збройного конфлікту в країні походження не повідомляв. (Крім того, родичі позивача проживали в м. Кабулі.)

Інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 815/1563/17.

Судом також встановлено, що на законних підставах на території України позивач перебував до 30.07.2019 року. Після закінчення встановленого законодавством строку перебування на території України, позивач втратив підстави для подальшого перебування в Україні, однак, ухилився від виїзду з України та продовжив перебувати на її території нелегально, чим порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, у зв`язку з чим, 23.10.2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПН МКМ № 000912, у якому зафіксовано факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а саме порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні. Постановою цього ж територіального органу ДМС від 23.10.2019 року за результатом розгляду справи про порушення відповідно до ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

За таких обставин суд дійшов висновку, що на час прибуття в Україну позивач не планував звертатися за міжнародним захистом, адже потрапивши на територію України у лютому 2019 року він вперше звернувся до територіального підрозділу Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, лише у листопаді 2019 року.

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі № 820/1502/17, від 06.08.2020 року у справі № 420/3327/19.

Таким чином, суд підтримує доводи територіального органу Державної міграційної служби України про те, що заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, була очевидно необґрунтованою, і не обумовлена потребою у міжнародному захисті, а пов`язана лише з бажанням легалізувати власне перебування на території України.

За таких обставин територіальний орган Державної міграційної служби України правомірно прийняв щодо позивача рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на наведене Державна міграційна служба України дійшла правильного висновку про те, що зазначене рішення відповідає вимогам законодавства та є обґрунтованим, у зв`язку з чим правомірно відхилила скаргу позивача на це рішення.

Суб`єкти владних повноважень в спірних правовідносинах діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, і не порушили права та законні інтереси позивача в сфері публічно-правових відносин.

З огляду на наведене правові підстави для задоволення позову із зазначених в ньому підстав відсутні.

Вирішуючи спір судом враховані правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 815/1563/17, від 14.03.2018 у справі № 820/1502/17, від 06.08.2020 у справі № 420/3327/19, які відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Судом також враховано те, що з 24.02.2022 року Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє і натепер.

Загальновідомою обставиною є те, що 24.02.2022 року на переважній більшості території України, у т.ч. м. Києві (місце проживання позивача) відбувалися активні ракетні обстріли військових об`єктів, що призвели до руйнувань, майнових і людських втрат. Такі дії активно продовжуються і на сьогодні, що свідчить про відсутність безпеки на території України, зокрема для громадян інших країн.

Виходячи з положень ст.ст. 1, 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на оформлення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, може претендувати особа, яка перебуває на території України.

Судом встановлений факт залишення позивачем території України.

Так, відповідно до відомостей інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «АРКАН», 25.02.2022 року позивач залишив територію України, перетнувши державний кордон України через ПП «Рава-Руська»

Як пояснив представник Державної міграційної служби України, позивач не повідомив територіальний орган ДМС про намір залишити територію України, і ДМС упродовж близько трьох років не володіє інформацією про місце перебування позивача.

Вказані обставини свідчать про небажання позивача користуватися захистом держави України.

Виходячи з вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при відмові в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень не підлягають.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ; офіс БФ «Право на захист»; ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9; ), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4а; ) про визнання протиправним та скасування наказу і рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду (Закон України від 16 липня 2024 року № 3863-IX) шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення судом складено 17 червня 2025 року.

Суддя Т.В. Логойда