Справа № 620/2285/25
Суддя: Лариса ЖИТНЯК
Дата ухвалення: 2025-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 року Чернігів Справа № 620/2285/25

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_2 про визнання протиправними рішення, дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

визнати протиправним рішення, дії та бездіяльність командування Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови позивачу у звільненні зі служби на підставі абз.4 пп.''г'' п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

зобов`язати відповідача вирішити питання щодо звільнення позивача з військової служби на підставі абз.4 пп.''г'' п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» або зобов`язати повторно розглянути рапорт від 30.07.2024 про звільнення з військової служби та вирішити питання про звільнення, з урахуванням висновків суду.

Позов мотивовано тим, що його батько є інвалідом ІІ групи інвалідності, що в силу Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є підставою для звільнення позивача з військової служби.

Суд ухвалою від 05.03.2025 відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та встановив відповідачу 15-денний строк з дня вручення вказаної ухвали для подання відзиву на позов.

Відповідач у встановлений ухвалою від 05.03.2025 строк відзив на позов не подав. Про розгляд справи повідомлений належним чином, підтвердженням чому слугує довідка про доставку електронного документу до електронного кабінету Військової частини НОМЕР_1 .

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

ОСОБА_1 30.07.2024 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом (а.с.22), в якому просив звільнити його з військової служби через сімейні обставини у зв`язку з наявністю в нього батька із числа осіб з інвалідністю. До рапорту позивачем були додані належним чином завірені копії та оригінали підтверджуючих документів, копії яких також знаходяться в матеріалах справи (а.с.23-48).

Вказаний рапорт отриманий відповідачем 07.08.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.50).

У відповідь на свій рапорт, позивач отримав відповідь Військової частини НОМЕР_1 від 11.12.2024 №17239 (а.с.58), в якій відповідачем повідомлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.07.2024 №945 по факту самовільного залишення місця служби стосовно солдата ОСОБА_1 призначено службове розслідування та наказом від 04.08.2024 №1219-РС останнього зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 . Одночасно, повідомлено, що питання щодо звільнення військовослужбовця буде розглянуто після його повернення до військової частини.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в редакції чинній на момент подання рапорту.

Згідно пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у редакції від 20.06.2024, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану, зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно з п.233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджених указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Відповідно до п.14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби.

Відповідно до абз.4 п.241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Так, позивачем подано відповідачу рапорт від 30.07.2024 про звільнення з військової служби у зв`язку із наявністю батька із числа осіб із інвалідністю II групи. Разом із тим, за вказаним рапортом позивача та доданих до нього документів про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4статті 26 Закону №2232-ХІІ відповідач листом від 11.12.2024 №17239 повідомив позивача про те, що вирішення питань висвітлених у рапорті можливе після повернення його до військової частини.

Тобто, будь-якого рішення (наказу про звільнення зі служби; рішення про відмову у звільненні з військової служби чи письмової відповіді по суті рапорту) Військовою частиною НОМЕР_1 не приймалося.

Таким чином, військовою частиною не вирішено питання про задоволення або відмову у задоволенні рапорту позивача від 30.07.2024 про звільнення з військової служби та відповідного рішення за результатами розгляду вказаного вище рапорту позивача відповідачем не було прийнято, тоді як позивачем такий рапорт було направлено на адресу відповідача у встановленому законодавством порядку. Водночас, відповідачем не було наведено жодних підстав та не надано належних, достатніх та допустимих доказів правомірності його бездіяльності в частині не розгляду рапорту про звільнення з військової служби на підставі на підставі пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ з урахуванням встановлених вище судом обставин та аналізу чинного наведеного законодавства.

Водночас, суд зазначає, що розгляд рапорту військовослужбовця про звільнення зі служби повинен відбуватися за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проведення розрахунку вислуги років військової служби.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду у встановленому законом порядку рапорту позивача та не прийняття рішення по суті рапорту щодо звільнення, чим порушено право позивача, передбачене статтею 26 Закону №2232-XII, а тому відновленням порушеного права позивача є зобов`язання відповідача розглянути його рапорт про звільнення з військової служби та прийняти рішення за результатами його розгляду.

При цьому, суд зазначає, що під час розгляду цієї справи він не надає оцінку підставам, за якими позивач бажає бути звільненим з військової служби, оскільки така оцінка не надавалася відповідачем та в межах цієї справи суд оцінює саме законність дій/бездіяльності відповідача, а не рішення за наслідками розгляду рапорту по суті.

Доводи відповідача, викладені в листі від 11.12.2024 №17239 про те, що рапорт позивача про звільнення з військової служби може бути розглянутий лише після його повернення до військової частини, суд вважає неприйнятними, оскільки позивач залишається бути військовослужбовцем із правом на подачу рапорту про звільнення з військової служби у відповідності до статті 26 Закону №2232-XII, а відповідач має обов`язок щодо розгляду по суті поданого рапорту.

З огляду на викладене, позов належить задовольнити частково.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява №38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду із позовом позивачем сплачено судовий збір у загальному розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 19.02.2025.

Зважаючи на те, що вимоги позивача задоволені частково, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 605,60 грн, відповідно до частини задоволених вимог.

Керуючись статтями 139, 227, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_2 про визнання протиправними рішення, дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 30.07.2024.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 30.07.2024 та прийняти рішення за результатами його розгляду.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Повний текст рішення суду складено 17.06.2025.

Суддя Л.О. Житняк