Справа № 160/3992/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2025 рокуСправа №160/3992/25
06 лютого 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області області (далі відповідач), яка надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, грошової компенсації за невикористані чергові оплачувані відпустки (за 2023 рік - 17 діб, за 2024 рік - 8 діб), з урахуванням додаткової винагороди згідно Постанови № 168;
- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) передбаченої Законодавством (Порядком № 260) доплати за службу у нічний час за період служби на посаді інспектора відділу управління нарядами поліції управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП;
- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у зарахуванні до грошового забезпечення, з якого обраховується пенсія, індексації та додаткової грошової винагороди згідно Постанови № 168;
- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо відмови у нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 до 01.11.2017;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошової компенсації за всі не використані ним дні додаткової відпустки за період з 07.11.2015 до 01.03.2024;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби, грошову компенсацію за невикористані щорічні чергові оплачувані відпустки (за 2023 рік - 17 діб, за 2024 рік - 8 діб), з урахуванням додаткової винагороди згідно Постанови № 168 та з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) доплату за службу у нічний час за період служби на посаді інспектора відділу управління нарядами поліції управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 до 01.11.2017;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за всі не використані ним дні додаткової відпустки за період з 07.11.2015 до 01.03.2024.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність поведінки відповідача щодо виплати позивачу усіх належних до сплати коштів.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/3992/25 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/3992/25, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження). У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залучення до участі у справі третьої особи відмовлено.
27 лютого 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та стверджує про відсутність підстав для виплати позивачу спірних сум.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про залишення позову без розгляду у справі відмовлено.
31 березня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач повторює доводи позовної заяви.
28 квітня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання про витребування доказів, яке надійшло від позивача в підсистемі «Електронний Суд».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2025 року призначено розгляд адміністративної справи №160/3992/25 за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим. Підготовче засідання призначено на 13 травня 2025 року, витребувано додаткові докази у справі.
13 травня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшли витребувані документи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 червня 2025 року.
В судове засідання, призначене на 10 червня 2025 року, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, в зв`язку з чим та враховуючи подання сторонами заяв про розгляд справи за їх відсутності, суд на місці ухвалив розглянути справу у письмовому провадженні, згідно ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Наказом відповідача від 29.02.2024 року №236 о/с позивача звільнено зі служби з 01.03.2024 року за власним бажанням.
27 грудня 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо здійснення спірних виплат.
Листом від 24.01.2025 року №3169-2025 відповідач надав позивачу відповідь, за змістом якої прохання позивача про здійснення спірних нарахувань не задоволено.
Вважаючи такі дії та бездіяльність відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII (далі Закон №580-VIII).
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 Закону №580-VIII).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 94 Закону №580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260 (далі Порядок).
Щодо одноразової грошової допомоги при звільненні.
Позивач зазначав, що розмір цієї допомоги (та компенсації за невикористані дні відпусток) розрахований без включення до нього щомісячної додаткової грошової винагороди згідно постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 року №168 (далі Постанова №168).
Відповідачем на виконання ухвали суду надано довідку від 24.02.2025 року №66 з розрахунком, зокрема, спірної допомоги. Згідно довідки така допомога виплачена у березні 2024 року у розмірі 121121,69 грн. Додаткова винагорода не включена до розрахунку, оскільки має одноразовий характер.
Відомості про розмір такої допомоги та детальний порядок її розрахунку наявні і в довідці від 24.02.2025 року №62.
В свою чергу зі змісту довідки від 24.02.2025 року №64 вбачається, що і компенсація невикористаних днів відпусток розрахована без додаткової винагороди згідно Постанови №168.
Згідно п. 8 розділу ІІІ Порядку поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського.
Виплата грошової компенсації за невикористану відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення. У випадку призупинення виплати грошового забезпечення з підстав, зазначених у пункті 7 цього розділу, виплата компенсації за невикористану відпустку проводиться з розміру грошового забезпечення, яке було встановлено на день призупинення, крім премії..
Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні із служби врегульована розділом VIII Порядку.
Згідно п. 2, 6-8 розділу VIII Порядку поліцейським, які звільняються із служби за власним бажанням та мають календарну вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні із служби здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення, ураховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, процентну надбавку за стаж служби в поліції, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, установлених наказами на день звільнення.
У наказі про звільнення підрозділом кадрового забезпечення в разі необхідності виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зазначається стаж служби для її виплати. Крім того, у разі необхідності в наказі про звільнення додатково вказується підстави для проведення відрахувань з грошового забезпечення та інших виплат.
Одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські
Суд зауважує, що позивач оскаржував саме розрахунок такої допомоги, не заперечуючи проти факту її виплати або проти розрахунку інших її складових чи порядку обчислення (кількість років вислуги і тд).
Так, п. 1 Постанови №168 протягом всього періоду воєнного стану та не залежно від редакції цієї норми права встановлено, що на період воєнного стану, зокрема, виплачується додаткова винагорода.
При цьому згідно п. 3 Порядку грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять:
2) оклад за спеціальним званням;
3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер);
5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Порядок та умови виплати поліцейським додаткової винагороди, одноразової винагороди на період воєнного стану та особливості виплати винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28.11.2022 року №775 (далі Порядок №775).
За п. 15 Порядку №775 додаткова винагорода, одноразова винагорода та винагорода за навчання є одноразовими додатковими видами грошового забезпечення.
Оскільки до складу грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога при звільненні зі служби в поліції, включаються винагороди, які мають постійний характер, а додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, має тимчасовий (непостійний) характер, оскільки установлюється на період дії воєнного стану та прямо залежить від наявності (дії) в Україні правового режиму воєнного стану, суд констатує відсутність правових підстав для включення до складу грошового забезпечення, з якого повинна бути обрахована одноразова грошова допомога при звільненні позивачки зі служби в поліції, додаткової винагороди, яка нараховувалася та виплачувалася.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.03.2025 року у справі №240/2921/23.
Отже, відповідач правомірно не включав додаткову винагороду до розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні позивача.
Таким чином, в задоволенні цієї частини позовних вимог належить відмовити.
Водночас, згідно прямого припису п. 8 розділу III Порядку компенсація за невикористані дні відпустки обчислюється «виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до законодавства, на день звільнення зі служби».
Відповідач вважав аналогічним та релевантним нормативно-правове регулювання правовідносин в цій частині відносно вимог щодо змісту одноразової грошової допомоги при звільненні, що є помилковим. Так, обидві спірні виплати мають нормативно-визначену природу. Додаткова винагорода не включається до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні виключно тому, що у розділі VIII Порядку вказано конкретний спосіб її обчислення перераховано складові грошового забезпечення, не згадуючи при цьому одноразові види грошового забезпечення. Відповідно, додаткова винагорода, яка є сама одноразовим видом грошового забезпечення, в силу прямої норми права не підлягає врахуванню для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні.
Однак, такого правила не передбачено у п. 8 розділу III Порядку, натомість порядок обчислення розміру компенсації визначено за іншим принципом: не перерахуванням складових грошового забезпечення, а вказівкою на місячне грошове забезпечення.
Відповідач безпідставно підкреслював те, що грошове забезпечення складається в т.ч. з щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, адже грошове забезпечення складається і з одноразових видів грошового забезпечення також (п. 3 розділу І Порядку).
Також відповідач безпідставно навів приклади судової практики щодо вирішення аналогічного питання для військовослужбовців, адже нормативно-правове регулювання є відмінним і для військовослужбовців також прямо визначено які складові грошового забезпечення враховуються (і не згадано одноразові додаткові види грошового забезпечення).
Тобто, усі доводи відповідача були нерелевантними.
Тим не менш, саме позиція відповідача у справі є правильною по суті. Суд також зауважує, що незалежно від того чи вірними були доводи відповідача, суд вирішує питання порушення прав позивача об`єктивно. Тобто, якщо порушення не було (наприклад, в силу відсутності у позивача відповідного права), то не залежно від належності аргументів відповідача таке порушення констатовано бути не може (відсутнє право не залежить від доводів відповідача, натомість походить від норм права, які мають об`єктивний характер).
У даній справі дійсно відсутні правові підстави для включення додаткової винагороди згідно Постанови №168 до розрахунку розміру компенсації за невикористані дні відпусток, однак саме в зв`язку з природою відпустки та компенсації за неї.
У пп. 2 п. 14 Порядку №775 прямо зазначено, що додаткова винагорода та винагорода за навчання не виплачується за умов, якщо поліцейські перебувають у відпустках - за час перебування у відпустках.
Вказане логічно узгоджується з природою додаткової винагороди згідно Постанови №168, яка спрямована на підтримку осіб, які проходять службу в умовах воєнного стану, що має вплив на обставини проходження такої служби.
В свою чергу природа компенсації неотриманої відпустки спрямована на забезпечення відшкодування особі неотриманих коштів, які були б отримані, якби особа в період проходження служби скористалась правом на відпустку. Тобто, розмір такої компенсації в будь-якому випадку не може бути більшим ніж кошти, які особа отримала б, якби використала право на відпустку в період проходження служби. Іншими словами, забезпечується альтернативність отримувати грошове забезпечення в період відпустки або отримати відповідну компенсацію, якщо право на відпустку не було реалізовано.
Однак законодавством прямо визначено, що в період відпустки додаткова винагорода не виплачується. Тобто, якби позивач, наприклад, використав право на відпустку тривалістю в місяць, він би не отримав додаткової винагороди згідно Постанови №168 за такий місяць згідно прямого припису пп. 2 п. 14 Порядку №775. Як наслідок, отримуючи компенсацію за невикористання такого права позивач не може отримати більше коштів, ніж отримав би у разі використання право безпосередньо.
При цьому суд зауважує, що йдеться не про арифметичні підрахунки грошового забезпечення, адже фактично розмір компенсації, за рахунок того, що вона виплачується на день звільнення, як правило, буде більшим, ніж розмір грошового забезпечення, отриманого особою під час перебування у відпустці у разі використання такого права безпосередньо (під час проходження служби). Натомість йдеться про природу конкретного одноразового виду грошового забезпечення, яке в силу свого статусу та відповідного нормативно-правового регулювання не може бути отримано в період перебування у відпустці. Саме в силу такого правила поведінки, передбаченого законодавством, ані в період перебування у відпустці безпосередньо, ані, відповідно, отримуючи компенсацію за такий невикористаний період відпустки, додаткова винагорода згідно Постанови №168 не може бути отримана відповідним поліцейським.
З цих підстав у задоволенні цієї частини позовних вимог також належить відмовити.
Щодо доплати за службу у нічний час.
Позивач зазначав, що регулярно заступав на чергування в добові наряди, проте доплата за службу в нічний час, яка передбачена п. 11 розділу ІІ Порядку, нараховувалась і виплачувалась лише в період з серпня 2021 року по лютий 2022 року та з липня 2023 по березень 2024 року.
Відповідач зазначав, що відсутні підстави вважати, що доплату за службу в нічний час позивачем недоотримано, а також відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивачу доплати за службу в нічний час за періоди, за які фактичний час несення останнім служби в нічний час не підтверджено довідками обліку з зазначенням кількості фактично відпрацьованих у нічний час годин.
У відповіді на відзив позивач зазначав, що ані зміст, ані графік роботи за період служби в Національній поліції України практично не змінювався. Також зазначав, що тягар доказування покладено на відповідача.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 91 Закону 580-VIII особливий характер служби в поліції містить такі спеціальні умови для певних категорій поліцейських службу в нічний час.
Пунктом 11 Порядку встановлено, що поліцейським, які виконують службові обов`язки в нічний час, виплачується доплата за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.
Годинна ставка обчислюється шляхом ділення місячного посадового окладу на кількість годин фактичного часу служби з урахуванням норми тривалості службового часу за відповідний місяць при 40-годинному робочому тижні.
Службою в нічний час вважається виконання поліцейськими службових обов`язків у період з 22.00 до 06.00.
Поліцейським, які несуть службу в нічний час, надається перерва для відпочинку та харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва для відпочинку і харчування не включається в службовий час.
Поліцейським добового наряду під час чергування почергово надаються перерви для вживання їжі та короткочасного відпочинку. Загальна тривалість такої перерви становить 4 години (2 години вдень і 2 години вночі) та не включається в службовий час.
Підставами для виконання службових обов`язків у нічний час є графіки нарядів та чергувань, затверджені наказами керівників підрозділів органів поліції.
Облік фактичного часу служби в нічний час для нарахування доплати здійснюється керівником підрозділу, у якому проходить службу поліцейський, шляхом оформлення довідки обліку несення поліцейськими служби в нічний час за формою, визначеною в додатку 1 до цих Порядку та умов, яка до 15 числа місяця, наступного після залучення поліцейських до несення служби в нічний час, подається до фінансового підрозділу.
Доплата за службу в нічний час не має постійного характеру та виплачується поліцейським, залучення яких до служби в нічний час, підтверджене вказаними вище документами, за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць.
Для з`ясування цієї обставини судом, з урахуванням доводів відповідача, витребувано:
1) довідку про кількість нічних чергувань ОСОБА_1 з відображенням кількості відпрацьованих годин в нічний час по днях та окремо по місяцях за період з 07.11.2015 року до 01.03.2024 року;
2) засвідчені належним чином копії графіків нічних чергувань, журналів інструктажів, а також відомостей про видачу зброї в тій частині, що містять відомості щодо ОСОБА_1 за період з 07.11.2015 року до 01.03.2024 року;
Відповідач відповідні документи надав.
Згідно довідки про видачу табельної зброї позивачу від 07.05.2025 року позивач отримав на постійне зберігання табельну вогнепальну зброю у періоди з 09.12.2022 року по 20.06.2023 року, з 14.07.2023 року по 29.09.2023 року, з 22.10.2023 року по 13.01.2024 року.
Згідно довідки від 07.05.2025 року про кількість нічних чергувань позивача за період з 07.11.2015 року до 01.03.2024 року позивач з 07.11.2015 року по 02.2016 року працював на посаді інспектора чергового Дніпропетровського відділу поліції, з 02.2016 року по 12.2016 року на посаді інспектора-чергового управління інформаційного забезпечення, з 12.2016 року по 22.01.2017 року на посаді інспектора відділу служби « 102», у зв`язку з цим відомості про кількість відпрацьованих годин в нічний час за період до 22.01.2017 року відсутні.
З 23.01.2017 року по 29.02.2024 року позивач перебував на посаді інспектора відділу з управління нарядами. Всі накази, якими затверджувались графіки чергування за 2017 року були евакуйовані, у зв`язку з чим наразі не має технічної можливості зробити їх копії. Накази за період з 01.01.2018 року по 29.06.2021 року знищені у зв`язку з військовою агресією. Також надано відомості про відпрацьовані години в нічний час з липня 2021 року по лютий 2024 року.
На виконання ухвали суду про витребування доказів відповідачем надано довідку від 24.02.2025 року №67 з відомостями про здійснені позивачу виплати за службу в нічний час.
Судом встановлено, що довідка надана відповідачем від 07.05.2025 року містить відомості, які не узгоджуються зі змістом довідки від 24.02.2025 року №67.
Наприклад, щодо 2022 року у довідці від 07.05.2025 року наявні відомості про 498 відпрацьований годин в нічний час, які розподілені по всім місяцям року. Проте, в довідці від 24.02.2025 року щодо 2022 року наявна оплата лише за січень, оплата за інші 11 місяців відсутня. Не узгоджуються і кількість відпрацьованих та оплачених місяців у 2023 році.
Також судом враховані витяги з графіків чергувань. Так, наприклад, наказом відповідача від 31.01.2022 року 223 затверджено графіки чергувань позивача на лютий 2022 року, а згідно наданого витягу позивач чергував 6 днів, однак як вже вказував суд, у довідці від 24.02.2025 року №67 відомості про здійснення щомісячної доплати за лютий 2022 року відсутні. При цьому суд підкреслює, що факт чергування встановлений передусім на підставі довідки від 07.05.2025 року, в якій сам відповідач визнає несення позивачем служби в нічний час. Витяги з графіків чергувань дійсно безпосередньо не підтверджують факт подальшого виходу на такі чергування, однак враховуючи визнання самим відповідачем таких виходів, є додатковим доказом на підтвердження відповідної обставини.
Отже, відповідач дійсно не повною мірою виплачував позивачу доплату за службу в нічний час, хоча відповідні відомості наявні у нього, адже вони надані до суду.
Позивач оскаржував дії щодо невиплати доплати за службу у нічний час за період служби на посаді інспектора відділу управління нарядами поліції управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП.
На цій посаді позивач працював з 23.01.2017 року по 29.02.2024 року, що підтверджується раніше згаданою довідкою від 07.05.2025 року.
Також відповідачем з відзивом надано наказ від 23.01.2017 року №20 о/с про переміщення позивача інспектором відділу з управління нарядами поліції управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП. Також надано наказ від 29.02.2024 року №236 о/с яким позивача звільнено зі служби.
Отже, позивач оскаржував невиплату доплати за службу в нічний час саме в період з 23.01.2017 року по 29.02.2024 року і саме в цих межах розглянуто позовні вимоги.
Судом встановлено, що в частині періоду з липня 2021 року по 29.02.2024 року доплати мають неповний характер, що підтверджується документально.
Щодо періоду з 23.01.2017 року по 23.12.2017 року документи евакуйовані і відповідач не може надати відомості, а щодо періоду з 01.01.2018 року по 29.06.2021 року документи знищені.
Суд констатує, що знищення графіків чергувань позивача та не складання довідки обліку несення поліцейськими служби в нічний час через знищення графіків не може впливати на право позивача на отримання доплати за несення служби в нічний час, яке гарантоване Законом № 580-VІІІ, Постановою №988 та Порядком №260.
Крім того, факт виплати позивачу такої доплати за деякі періоди доводить право позивача на отримання цієї доплати та спростовує доводи відповідача про відсутність у позивача права на цю доплату.
Подібне правозастосування здійснене Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 03.04.2024 року у справі №280/2575/23.
Отже, завдання адміністративного судочинства в даній справі буде виконано виключно в разі зобов`язання відповідача виплатити позивачу спірну доплату за весь спірний період (з 23.01.2017 року по 29.02.2024 року) в повному обсязі, що належним чином враховує і частково здійснені виплати, і встановлений факт невиплати за частину періоду, і обставини на боці відповідача, в зв`язку з якими він заперечує право позивача за відсутності документального підтвердження (документи евакуйовані або знищені).
Суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами. Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути визначені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.
При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28.05.2025 року у справі №160/3323/24.
Отже, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо зарахування до грошового забезпечення, з якого обчислюється пенсія, додаткової винагороди згідно Постанови №168 та індексації.
Позивач зазначав, що відповідач у фінансових документах для призначення пенсії, направлених до Пенсійного фонду України, мав врахувати індексацію і додаткову винагороду згідно Постанови № 168, у складі грошового забезпечення.
Відповідач зазначав, що правова позиція щодо даної позовної вимоги вже сформована у першому пункті відзиву, щодо стосується виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, грошової компенсації за невикористанні відпустки з урахуванням додаткової винагороди згідно Постанови №168. Щодо індексації наводив приклади судової практики.
У довідці №82 про щомісячні додаткові види грошового забезпечення та премію, наданій відповідачем на виконання ухвали суду про витребування доказів, а також у грошовому атестаті, дійсно не вказано додаткову винагороду згідно Постанови №168.
Згідно ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII (далі Закон №2262-XII) пенсії особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, оклади та/чи доплати за військове (спеціальне) звання, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку (доплату) за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Суд констатує, що законодавством не передбачено врахування одноразових видів грошового забезпечення, якою є додаткова винагорода згідно Постанови №168, при обчисленні пенсії, оскільки додаткова винагорода згідно Постанови №168 є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а тому саме в силу такої своєї природи та прямого виключення таких видів грошового забезпечення (одноразових) у ч. 3 ст. 43 Закону №2262-ХІІ, не підлягає врахуванню при обчисленні пенсії.
Відповідно, відповідач не повинен був зараховувати таку додаткову винагороду до грошового забезпечення позивача, з якого обчислюється пенсія.
Подібні правові висновки наявні у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.12.2024 року у справі №420/5602/23.
Отже, в задоволенні цієї частини позовних вимог також належить відмовити.
Щодо індексації суд зазначає наступне.
Відповідно до частини п`ятої статті 94 вказаного Закону № 580-VIII грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України врегульовано Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII (далі - Закон №1282-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 вказаного Закону визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення) та пенсії.
Економічною підставою для проведення індексації грошових доходів населення згідно зі статтями 4, 6 Закону №1282-ХІІ є факт, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Також ознаками, що характеризують індексацію доходів громадян, є місце отримання відповідних доходів, а також джерела їх фінансування (частина перша статті 9 Закону № 1282-XII).
Таким чином, індексація має спеціальний статус виплати з боку держави у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії, оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому, індексація є невід`ємною складовою частиною сум при розрахунку пенсії військовослужбовцям, колишнім працівникам органів внутрішніх справ, поліцейським, тощо.
Обов`язковий характер індексації визначається статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-ІІІ (далі - Закон №2017-ІІІ), у якій зазначається, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (частина друга статті 19 Закону №2017-ІІІ).
Індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг.
У той же час, у рішенні Конституційного Суду України від 13 травня 2015 року № 4-рп/2015 у справі № 1-9/2015 Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення першого речення частини третьої статті 63 Закону № 2262-ХІІ необхідно розуміти так, що до встановлених виключно законами України нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, на підставі введення яких усі призначені за цим законом пенсії підлягають перерахунку, належать лише надбавки, доплати, підвищення.
Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.01.2024 року у справі №580/1974/23 сформувала наступний правовий висновок:
- об`єктом здійснення індексації доходів особам, зокрема, які проходили службу в органах внутрішніх справ, пенсія яким призначена згідно із Законом №2262-XII, є їх дохід у формі пенсії (у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідної соціальної групи населення), а не розмір грошового забезпечення діючого поліцейського за прирівняною посадою до тієї, яку вони обіймали на момент звільнення з відповідних органів
- суми індексації грошового забезпечення поліцейських не належать до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та не підлягають зазначенню у довідці про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) при її формуванні.
Однак цей правовий висновок є нерелевантним, оскільки стосується перерахунку вже призначеної пенсії (яка індексується сама по собі), в той час як в даному спорі вирішується питання про врахування індексації для грошового забезпечення для обчислення пенсії (фактично, посилання на неї у грошовому атестаті та довідці про щомісячні додаткові види грошового забезпечення та премію пп. 4 п. 2 Порядку №3-1).
У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2024 року у справі № 200/638/24 зазначено наступний правовий висновок:
Індексація має спеціальний статус виплати у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому, індексація є невід`ємною складовою частиною грошового забезпечення та має бути врахована у складі грошового забезпечення позивача для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні (п. 36, 37).
Індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення поліцейських для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні (п. 47).
Хоча в наведеній справі і йшлося про врахування індексації для обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні, визначальним є спосіб оцінки Верховним Судом індексації грошового забезпечення. Адже у п. 6 розділу VIII Порядку не передбачено індексацію як складову грошового забезпечення, яка підлягає врахуванню при обчисленні, однак необхідність врахування розтлумачена виходячи з природи індексації, яка є невід`ємною складовою грошового забезпечення, а тому саме в силу самого свого статусу і зв`язку з розміром грошового забезпечення (а не в зв`язку з прямою згадкою у нормі права) має враховуватись.
Суд зазначає, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, а не тільки грошове забезпечення військовослужбовців, а також те, що здійснення індексації врегульовано окремим законом, до якого стаття 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» містить відсилочну норму, колегія суддів дійшла висновку, що механізм індексації має універсальний характер і питання її врахування до складу грошового забезпечення для призначення пенсії за вислугу років не регулюється положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» або Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Незважаючи на наявність спеціального законодавства, зокрема Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та відповідних підзаконних нормативних актів, якими врегульовуються відносини щодо обчислення (призначення, перерахунку) пенсій військовослужбовцям та наявність спеціального законодавства, зокрема Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким імперативно визначаються види (складові) грошового забезпечення військовослужбовців, натомість які не врегульовують питання віднесення індексації грошового забезпечення до видів грошового забезпечення, з якого обчислюється пенсія, при вирішенні цього питання слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення.
Субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців для розрахунку пенсії, що забезпечує дотримання пенсійних прав осіб, звільнених з військової служби, як складової конституційного права на соціальний захист. В іншому випадку, неврахування індексації при обрахунку пенсії за вислугу років призвело б до застосування для визначення розміру пенсії знеціненого грошового забезпечення».
В спірному випадку вирішується питання стосовно можливості врахування позивачу, якому призначена пенсія за Законом № 2262-ХІІ, до складу його грошового забезпечення, з якого обчислюється пенсія, отримуваної ним індексації його грошового забезпечення.
Прикметно, що в останньому прикладі судової практики прямо наголошено на нерелевантності спірним правовідносинам правових висновків Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, що висловлені у постанові від 30.01.2024 у справі № 580/1974/23.
Отже, в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 01.11.2017 року.
Позивач зазначав, що в цей період індексація грошового забезпечення йому не виплачувалась.
Відповідач зазначав, що за період до листопада 2017 року кошти з Державного бюджету України на виплату індексації грошового забезпечення поліцейських не надходили. Враховуючи вищевикладене, правові підстави для нарахування та виплати сум індексації грошового забезпечення за період проходження служби в ГУНП в Дніпропетровській області з 07.11.2015 по жовтень 2017 року (до набрання чинності Постанови №782 2017) відсутні. При цьому грошове забезпечення за періоди відпусток для догляду за дитиною до досягнення нею віку 5-ти років та 6-ти років з 10.10.2016 по 09.04.2017 та з 03.11.2017 по 21.12.2017 не нараховувалось та не виплачувалось, відповідно і індексація грошового забезпечення за ці періоди не повинна нараховуватися та виплачуватися.
Згідно довідки відповідача від 24.02.2025 року №65 до 24.10.2017 року грошове забезпечення поліцейських не було віднесено до об`єктів індексації. Виділення асигнувань проводилось з листопада 2017 року. Також відображено вказані відомості про перебування позивача у відпустках.
Нормативно-правове регулювання індексації грошового забезпечення поліцейських судом наведено раніше.
Суд констатує, що посилання відповідача на те, що індексація грошового забезпечення позивача повинна здійснюватися лише з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України №782, є помилковими, оскільки така індексація прямо передбачена положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 року у справі №2140/1763/18.
При цьому суд зазначає, що відповідач заперечував право позивача на отримання індексації в спірний період в цілому, стверджуючи що грошове забезпечення поліцейських в спірний період не індексувалось.
Правомірність оскаржуваних дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд оцінює на момент їх вчинення.
Суд зауважує, що наразі не надає правову оцінку обставинам, на які посилався відповідач, щодо перебування позивача частково в спірний період у відпустках, такі правовідносини лише виникнуть під час надання первинно самим відповідачем юридичного значення відповідним обставинам під час нарахування та виплати позивачу індексації за весь спірний період.
Отже, в цій частині позовні вимоги, а саме за період з 07.11.2025 по 31.10.2017 року, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Позивач зазначав, що за весь час служби в Національній поліції України йому жодного разу не надавалась додаткова відпустка передбачена ст. 19 Закону України Про відпустки, працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Проте і після свого звільнення зі служби в Національній поліції України, грошової компенсації за всі не використані дні додаткової відпустки позивач не отримав.
Відповідач зазначав, що за відсутності інформації, що дає право позивачу на грошову компенсацію за всі невикористанні підчас проходження служби дні щорічних додаткових відпусток особам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи у ГУНП відсутнє право на її нарахування та виплату, відповідно до частини 10 статті 93 Закону №580. (Наказ ГУНП від 29.02.2024 №236 о/с ОСОБА_1 не оскаржувався).
У відповіді на відзив позивач вказав, що реалізація зазначеної гарантії не повинна залежати від невиконання державними органами, покладених на них обов`язків. В даному випадку, мало місце неналежне виконання обов`язків по веденню особових справ поліцейських. Оскільки посилання на відсутність у відповідача відповідної інформації не відповідає дійсності, ОСОБА_1 з 10.10.2016 по 09.04.2017 та з 03.11.2017 по 21.12.2017 відповідачем надавались відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 5-ти років та 6-ти років на підставі медичних документів, і саме по догляду за моїм сином ОСОБА_2 , який являється дитиною - особою з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Документи про надання відповідних відпусток знаходяться у відповідача, оскільки про надання таких відпусток представник відповідача зокрема посилався у відзиві на позовну заяву, коли йому було вигідно використати цей аргумент, щоб заперечити у виплаті індексації грошового забезпечення у період з 07.11.2015 до 01.11.2017
Зважаючи на вказані твердження позивача судом витребувано у відповідача засвідчені належним чином копії заяв ОСОБА_1 про надання відпустки (з додатками) та наказів про направлення у відпустку в періоди з 10.10.2016 року по 09.04.2017 року та з 03.11.2017 року по 21.12.2017 року.
Так, згідно наказу відповідача від 10.10.2016 року №287 о/с позивача направлено у відпустку відповідно до п. 3 ст. 25 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР) без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) для догляду за дитиною до досягнення нею віку 5-ти років з 10.10.2016 року по 09.04.2017 року.
В свою чергу в такій довідці вказано, що дитина ІНФОРМАЦІЯ_1 , має захворювання згідно МКХ-10: j06.8, j35.0, перебуває на диспансерному обліку, потребує домашнього догляду.
МКХ-10 це десятий перегляд Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я, які розробляються Всесвітньою організацією охорони здоров`я.
Так, розділ J це Хвороби дихальної системи, а вказані коди:
1) (J06.8) - Інші гострі інфекції верхніх дихальних шляхів з багатьма локалізаціями;
2) (J35.0) - Хронічний тонзиліт.
Також в наявності наказ відповідача від 06.11.2017 року №335 о/с про надання позивачу відпустки відповідно до п. 3 ст. 25 Закону №504/96-ВР без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) для догляду за дитиною до досягнення нею віку 6-ти років з 03.11.2017 року по 22.04.2018 року.
Відпустка надана згідно рапорту позивача від 03.11.2017 року, зареєстрований за вхідним №17, в якому позивач посилався на довідку КМП «Новомосковський міський центр медико-санітарної допомоги» від 03.11.2017 року №239.
Згідно такої довідки дитина позивача 22.04.2012 р.н., має захворювання j06.9, потребує домашнього догляду.
В подальшому наказом від 26.12.2017 року №383 о/с позивача з 21.12.2017 року визнано таким, що приступив до виконання службових обов`язків після виходу з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 6-ти років.
Суд зауважує, що в даній справі має значення не тривалість перебування позивача у відпустці, а зміст документів, якими позивач обґрунтовував своє право на таку відпустку для цілей можливості відповідача дізнатися з таких документів про наявність у позивача права на відпустку згідно ст. 19 Закону №504/96-ВР.
Відповідно до ст. 19 Закону №504/96-ВР одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
Згідно ч. 10 ст. 93 Закону 580-VIII поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі не використані під час проходження служби дні щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Суд зазначає, що стосовно цієї частини позовних вимог визначальне значення має наявність у відповідача відомостей про право позивача на спірну відпустку, що очевидно передує об`єктивній можливості вирішення питання про право позивача на отримання компенсації в разі невикористання такої відпустки.
Згідно змісту наданого позивачем листування з відповідачем питання про компенсацію цієї відпустки позивачем не порушувалося, а відповідачем не вирішувалося. Позивач вказав, що обізнаність відповідача вбачається з самого факту направлення позивач у відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною.
Дійсно, згідно п. 3 ст. 25 Закону №504/96-ВР відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) або якщо дитина, якій не встановлено інвалідність, хвора на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію "дитина з інвалідністю підгрупи А" або дитина, якій не встановлено інвалідність, отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку.
Перелік тяжких захворювань, розладів, травм, станів тощо, що дає право працівнику на отримання відпустки без збереження заробітної плати на дитину, якій не встановлена інвалідність, затверджується Кабінетом Міністрів України
При цьому суд визнає, що ствердження відповідачем обставин у відзиві може мати значення для встановлення фактів при вирішенні спору. Однак суд констатує, що факт направлення позивача у відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною саме по собі ще не свідчить, що така дитини має захворювання згідно ст. 19 Закону №504/96-ВР. Адже у п. 3 ст. 25 Закону №504/96-ВР в наявності декілька підстав для такої відпустки, однією з яких (однак не єдиною) є підстава згідно ст. 19 Закону №504/96-ВР.
Судом встановлено, що відповідач є обізнаним виключно про ті відомості про стан здоров`я дитини позивача, які були вказані у медичних документах, що надавались позивачем відповідачу. При цьому сам позивач уточнив, що такі документи надавались з вищевказаними рапортами на відпустку (не будь-яким іншим чином та за будь-яких інших обставин).
В даній справі для встановлення у позивача права на отримання компенсації за неотриману відпустку згідно ст. 19 Закону №504/96-ВР необхідним є встановити, що позивач надав відповідачу відомості та підтверджуючі документи про те, що його дитина дійсно належить до відповідної категорії дітей.
Сам позивач у позовній заяві уточнював, що дитина має статус «інвалід з дитинства підгрупи А I групи». Тобто, надані позивачем довідки мали б прямо містити відомості про наявність у дитини такого статусу, що явно вказувало б на те, що відповідач про цю обставину обізнаний.
Водночас, дослідивши обидві довідки суд констатує, що вони хоча й свідчать про наявність захворювання у дитини, наявність у неї саме статусу «інвалід з дитинства підгрупи А I групи» не підтверджують.
Так, в них йдеться лише про те, що дитина має конкретні хвороби, перебуває на диспансерному обліку навіть підкреслено перебування на обліку, а не статус «інвалід».
Прикметно, що у самій позовній заяві позивач на підтвердження наявності у дитини відповідного статусу посилався на «Копію довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААА № 997930». Проте, ця довідка видана щодо ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), а позивача вищевказаними наказами направлено у відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . І така довідка відповідачу не надавалась. При цьому така довідка датована 18.06.2018 року, тобто пізніше ніж дата обох наказів про направлення позивача у відпустку.
Отже, в матеріалах справи відсутні докази ані щодо обізнаності відповідача про наявність у одного з дітей позивача статусу «інвалід з дитинства підгрупи А I групи», ані про наявність у нього двох дітей в цілому.
Відповідно, суд не визнає в даній справі встановленим факт обізнаності відповідача про наявність у позивача права на відпустку згідно ст. 19 Закону №504/96-ВР, що зумовлює висновок і про відсутність протиправності в діях відповідача щодо невиплати позивачу компенсації за невикористання такої відпустки.
Інші доводи позивача в цій частині мали непідтверджений характер, що не приймаються судом з огляду на вищевказані висновки щодо тягаря доказування сторонами стверджуваних ними обставин.
При цьому згідно змісту ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язковою передумовою для покладення на відповідача зобов`язання вчинити певні дії (наприклад, виплатити спірну компенсацію) є констатація протиправності його поведінки в певній формі. Вказане є втіленням завдання адміністративного судочинства, згідно якого суд вирішує спору, що визначає його місце в системі поділу влади. Як наслідок, якщо певне право особи не було оспорено чи заперечено змістовно, суд позбавлений можливості здійснити захист такого права.
Наразі ж суд не може та не повинен вперше та замість відповідача надавати оцінку поданим позивачем документам та вирішувати чи має право позивач на спірну відпустку, та, як наслідок, компенсацію за неї.
Так, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.
Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Згідно із вищевказаними нормами права, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб, за загальним правилом, є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.
Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.
Разом з цим, порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.03.2025 року у справі №740/5162/21.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Підставами для визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. При цьому обов`язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Передумовою захисту прав позивача є його матеріально-правова заінтересованість у справі.
У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.
Вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).
Обставиною, що свідчить про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є в т.ч. звернення за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.10.2024 року у справі №826/5982/18.
Отже, у задоволенні цієї частини позовних вимог належить відмовити.
Тим не менш, суд звертає увагу на наступне.
Відмова у задоволенні позовних вимог в цій частині не є ані запереченням права позивача на отримання спірної компенсації, ані підтвердженням такого права, натомість зумовлена відсутністю підстав для розгляду такого питання в цілому, оскільки протиправність поведінки відповідача не встановлена. Як наслідок, правовідносини з цього питання, у разі їх виникнення в подальшому на підставі окремо поданої позивачем заяви до відповідача, не матимуть обмежень у судовій оцінці та судовому захисті, в разі звернення позивача з новим позовом.
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє частково позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства та у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача.
Суд окремо підкреслює, що судовий розгляд здійснено за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, що прямо передбачено ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно, суд надавав правову оцінку саме тим доводам, щодо яких були заявлені позовні вимоги в прохальній частині позову.
Щодо розподілу судових витрат.
Перша позовна вимога стосувалась одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпустки. Природа обох виплат взаємопов`язана з виплатою заробітної плати (в даній справі грошового забезпечення, що є тотожним в межах вказаного питання). Отже, для цих позовних вимог застосовується пільга згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Суд зауважує, що і п`ята позовна вимога також стосувалась компенсації за невикористані дні відпустки, в зв`язку з чим має тотожне нормативно-правове регулювання та оцінку суду.
Друга та четверта позовні вимоги стосувались невиплати позивачу доплати за службу у нічний час та індексації грошового забезпечення. Оскільки такі доплата та індексація входять до грошового забезпечення, в даному випадку також застосовується пільга щодо сплати судового збору.
Натомість третя позовна вимога стосувалась дій відповідача щодо оформлення позивачу пенсії. Як наслідок, лише щодо цієї позовної вимоги позивач повинен був сплатити судовий збір.
При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується платіжним документом від 05.02.2025 року. Відповідно до положень ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду в сумі 968,96 грн підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, в свою чергу сума 242,24 є надмірно сплаченою та може бути повернута позивачу за його клопотанням у відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», оскільки при поданні позовної заяви через підсистему «Електронний Суд» згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» застосовується понижуючий коефіцієнт.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо виплати ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час за в період з 23.01.2017 року по 29.02.2024 року не в повному обсязі.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час за в період з 23.01.2017 року по 29.02.2024 року в повному обсязі, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо неврахування індексації грошового забезпечення при підготовці документів для призначення пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області оновлені документи для призначення пенсії ОСОБА_1 із зазначенням у них індексації грошового забезпечення.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 07.11.2015 року по 31.10.2017 року.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області провести ОСОБА_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 07.11.2015 року по 31.10.2017 року.
В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко