Справа № 120/16107/24
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

м. Вінниця

16 червня 2025 р. Справа № 120/16107/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Крапівницької Н. Л.,

розглянувши у письмовому провадженні заяву про залишення позовної заяви без розгляду в справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Вінницькій області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень від 12.04.2019 № про нарахування та зобов`язання сплатити податок на доходи в розмірі 210 618, 23 грн. ї штраф у розмірі 52 654, 56 грн. та від 12.04.2019 № нарахування та зобов`язання сплатити військовий збір у розмірі 17 551, 52 грн. і штраф у розмірі 4 387, 88 грн.

Ухвалою від 09.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

30.12.2024 від відповідача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском позивача строку звернення до суду. Вказав, що податковою адресою ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 . Вказав, що податкові повідомлення-рішення від 12.04.2019 року № та № направлялися Позивачу за податковою адресою АДРЕСА_1 , а в ГУ ДПС у Вінницькій області відсутні будь-які інші офіційні дані, які б свідчили про нову податкову адресу ОСОБА_1 , а сам позивач не повідомляв про зміну адреси, як того вимагає Податковий кодекс України.

Розглянувши подане клопотання, матеріали справи, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеним законом шляхом.

Згідно з частиною 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 2 статті 122 КАС України).

За змістом частини четвертої статті 122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Отже, зазначена норма встановлює строки звернення до адміністративного суду у публічно-правових спорах. Водночас нею передбачена можливість встановлення строків звернення до адміністративного суду іншими законами.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників податкових відносин, в тому числі захисту порушеного права у судовому порядку, є Податковий кодекс України.

Статтею 56 ПК України визначено порядок оскарження рішень контролюючих органів.

З її змісту встановлено, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків в першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.

26.11.2020 Верховний Суд у складі Судової Палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі №500/2486/19, відступив від висновків викладених у постановах Верховного Суду у справах №818/309/18 та №2540/2576/18, сформувавши правовий висновок, що норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України.

Норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Верховним Судом зазначено, що численні юридичні наслідки, які з огляду на положення Податкового кодексу України виникають або можуть виникнути внаслідок реалізації контролюючим органом своїх повноважень та обов`язків, після того, як визначене контролюючим органом грошове зобов`язання набуло статусу узгодженого, настають у значно менший строк, ніж 1095 днів. Тому надання такого строку для звернення до суду з вимогою про оскарження податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу щодо визначення грошового зобов`язання створювало б непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, зокрема, щодо обсягу прав і обов`язків як платників податків, так і контролюючих органів. Зокрема така непропорційність здатна створити стан невизначеності щодо легітимності дій контролюючого органу, вчинених у законний спосіб у межах строку давності, встановленого статтею 102 ПК України, оскільки після звернення платника податків з відповідним позовом до суду раніше узгоджені грошові зобов`язання стають неузгодженими. У зв`язку з наведеним право ініціювати в судовому порядку спір щодо правомірності податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання об`єктивно не може існувати протягом 1095 днів, оскільки така тривалість порушує принцип правової визначеності як одного з основних елементів верховенства права, а також не забезпечує досягнення мети й завдань функціонування податкової системи.

З огляду на вказане, що норма пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України не визначає процесуального строку звернення до суду у випадку не здійснення досудового адміністративного оскарження до вищого податкового органу, а тому такий строк визначається пунктом 2 статті 122 Кодекс адміністративного судочинства України.

Ухвалою від 09.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Крім того, судом визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено такий строк.

Відповідно до ст. 179.3 ПК України, платники податку - резиденти, які виїжджають за кордон на постійне місце проживання, зобов`язані подати до контролюючого органу податкову декларацію не пізніше 60 календарних днів, що передують виїзду. Контролюючий орган протягом 30 календарних днів після надходження податкової декларації зобов`язаний перевірити визначене податкове зобов`язання, сплату належної суми податку і видати довідку про таку сплату та про відсутність податкових зобов`язань з цього податку, що подається до органів митного контролю під час перетину митного кордону і є підставою для проведення митних процедур.

Згідно ст.179.12 ПК України, за зверненням платника податку контролюючий орган, до якого було подано податкову декларацію, видає довідку про подану декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Зазначене звернення подається у вигляді заяви встановленої форми (додаток до Порядку оформлення і видачі довідки про подану декларацію про майновий стан і доходи). Відповідно до змісту цієї заяви, особа повідомляє контролюючий орган про необхідність отримання довідки, вказуючи при цьому: «з метою виїзду за кордон на постійне місце проживання».

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 подав відповідну декларацію та у листопаді 2017 року отримав необхідну довідку, а вже в грудні 2017 року виїхав за кордон та до цього часу не повертався, що доведено приєднаною до позову відповіддю ДПСУ на адвокатський запит.

Суд погоджується із доводами представника позивача, що особи, які оформляють виїзд на постійне місце проживання за кордон, зобов`язані надати Державній міграційній службі довідки про сплату податку на доходи фізичних осіб платником-податку - резидентом, який виїжджає за кордон на постійне місце проживання, та про відсутність податкових зобов`язань з такого податку.

Таким чином, відповідач був офіційно повідомлений про відсутність ОСОБА_1 в України, у т.ч. за адресою, на яку йому надіслані оскаржувані рішення. За таких обставин не можливо вважати їх належно врученими особі, до якої застосовано фінансові санкції.

Суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд звертає увагу на те, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких полягає в тому, щоб не допустити судовий процес у безладний рух.

Проте не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя має бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

З огляду на встановлені вище обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника ГУ ДПС у Вінницькій області про залишення позову без розгляду.

Керуючись ст.ст. 240, 248, 256 КАС України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання представника Головного управління ДПС у Вінницькій області про залишення позову без розгляду, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Суддя Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом

Суддя:

Секретар: