Справа № 640/16373/20
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2025-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. ПолтаваСправа № 640/16373/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костенко Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України, Верховний Суд про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_2 з позовом до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у перерахунку суддівської винагороди судді ОСОБА_1 згідно положеннями п. 3 ч. 3 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 оку №1402-VIII та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 суддівської винагороди відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду з 16 грудня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що починаючи з 09.02.2012 позивач працювала на посаді судді Вищого адміністративного суду України, на яку обрана безстроково згідно відповідної постанови Верховної Ради України. Позивач вказує, що на її переконання, всупереч вимогам статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII від 02.06.2016 відповідач нарахування її суддівської винагороди здійснює, виходячи з базового посадового окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з посиланням на пункт 7 "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02.06.2016, статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010.

Вважаючи, що суддівська винагорода позивачу як судді Вищого адміністративного суду України має обчислюватися і виплачуватися, виходячи зі встановленого пунктом 3 частини третьої статті 135 Закону №1402-VІІI розміру, тобто базового розміру посадового окладу 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, позивач звернулася із даним позовом в суду виходячи зі встановленого пунктом 3 частини третьої статті 135 Закону №1402-VІІI розміру, тобто базового розміру посадового окладу 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.07.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та відповідачу запропоновано надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

20.08.2020 відповідачем подано відзив на позовну заяву із змісту якого слідує, що він повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що підстави для виплати позивачу, як діючій судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних, суддівської винагороди у розмірі, встановленому пунктом 3 частини третьої статті 135 Закону №1402-VІІI відсутні (арк. справи 21-22).

20.08.2020 представником позивача подано відповідь на відзив (а.с. 15-16).

Законом України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" №2825-IX від 13.12.2022 (далі - Закон №2825-IX) вказаний адміністративний суд ліквідовано. Так, відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону №2825-IX з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.

Справа надійшла до Полтавського окружного адміністративного суду для розгляду, надійшла до суду 11.03.2025, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 прийнято до провадження адміністративну справу №640/16373/20, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Вказаною ухвалою суд залучив до участі у справі в якості співвідповідача Верховний Суд.

31.03.2025 на адресу суду надійшов відзив відповідача Верховного Суду, із змісту якого слідує, що він повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що позивач з 09.02.2012 по 13.02.2024 займала посаду судді Вищого адміністративного суду України. Відповідачем зазначено, що Вищого адміністративного сулу України входив у систему судів загальної юрисдикції як вищий спеціалізований суд згідно частини другої статті 17, частини першої та другої статті 31 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 (далі - Закон №2453-VI). Розмір суддівської винагороди за Законом №2453-VI визначається нормами статті 133 цього закону.

Вказує, що 30.09.2016 у процесі повномасштабної судової реформи набрав чинності Закон №1402-VIII, яким змінено систему судоустрою, зокрема, утворено Верховний Суд, який діє у складі п`яти структурних підрозділів: Велика Палата Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд, Касаційний господарський суд, Касаційний кримінальний суд, Касаційний цивільний суд (статті 36, 37 Закону №1402-VIII). За змістом пункту 3 частини третьої, пункту 3 частини четвертої та частини п`ятої статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді Верховного Суду становить 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідач зазначив, що з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 перебувала на посаді судді Вищого адміністративного суду України і будь-яких рішень щодо її переведення до Верховного Суду не приймалося, то на неї не можуть поширюватись гарантії незалежності судді у вигляді суддівської винагороди, за нормами Закону №1402-VIII. Таким чином, на переконання відповідача, доводи позивача, щодо нарахування і виплати їй суддівської винагороди згідно з нормами Закону №1402-VIII, є необґрунтованими (а.с.39-42).

У період з 26.05.2025 по 13.06.2025 суддя Костенко Г.В. перебувала у відпустці.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_2 постановою Верховної Ради України №4376-VІ від 19.0.2012 обрана на посаду судді Вищого адміністративного суду України та отримувала суддівську винагороду.

01.07.2020 позивач, через представника, звернулася до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України із заявою, у якій просила зробити перерахунок її суддівської винагороди згідно чинного Закону України "Про судоустрій та статус суддів"», а саме: виходячи з базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів, встановленого на 01 січня календарного року, (арк. справи 7).

Листом за вих. №15612-14/20 від 02.07.2020 відповідач Вищий адміністративний суд України повідомив про відсутність підстав для здійснення перерахунку суддівської винагороди (арк. справи 8).

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

На час розгляду даної справи Полтавським окружним адміністративним судом, позивач згідно рішення ВРП №408/0/15-24 від 13.02.2025 звільнена з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку (https://hcj.gov.ua/doc/doc/43869).

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону №1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

За приписами статті 4 Закону №1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Положеннями частини першої статті 135 Закону №1402-VIII обумовлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду №4-р/2020 від 11.03.2020 діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 7 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VІІІ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до пункту 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VІІІ право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно з пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VІІІ до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Пунктом 24 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VІІІ визначено розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить: 1) з 01 січня 2017 року: а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З аналізу наведених правових норм висновується, що гарантія фінансування діяльності суддів (виплата суддівської винагороди) закріплена у статті 130 Конституції України.

Так, з 30.09.2016 набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" №1401-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1401-VIII).

Цим Законом, з-поміж іншого, статтю 130 Основного Закону України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. У контексті спірних правовідносин потрібно наголосити, що Конституція України у редакції Закону №1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».

Слід зазначити, що з цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402-VIII, які у системному зв`язку дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій.

Наявність в Конституції України згаданої норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що оскільки Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні правовідносин на кшталт тих, з яких виник цей спір, на користь спеціального закону (про судоустрій).

Варто зазначити, що норми Конституції України є нормами прямої дії, а отже, при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону №1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі), є законом про судоустрій в розумінні частини другої статті 130 Конституції України.

Водночас варто констатувати, що з 30.09.2016 у процесі здійснення судової реформи набрав чинності Закон №1402-VIII, яким змінено систему судоустрою, зокрема, утворено Верховний Суд, який діє у складі п`яти структурних підрозділів: Велика Палата Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд, Касаційний господарський суд, Касаційний кримінальний суд, Касаційний цивільний суд (статті 36, 37 Закону №1402-VIII).

Також частиною третьою статті 17 Закону №1402-VIII передбачено, що для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди. При цьому відповідно до частини другої статті 31 Закону №1402-VIII Вищими спеціалізованими судами є: Вищий суд з питань інтелектуальної власності та Вищий антикорупційний суд.

У справі, що розглядається, позивач, обіймаючи посаду судді Вищого адміністративного суду України, зазначає про безпідставність та протиправність нарахування та виплату їй суддівської винагороди, яка передбачена для Вищого спеціалізованого суду, виходячи з базового посадового окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та заявляє вимоги про нарахування та виплату суддівської винагороди, виходячи з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду, тобто базового посадового окладу у розмірі 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Натомість, як встановлено судом, позивач у період з 09.02.2012 по 13.02.2024 займала посаду судді Вищого адміністративного суду України та до жодного іншого суду переведена не була.

Варто зазначити, що до набрання чинності Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" та Закону №1402-VIII систему судів загальної юрисдикції складали: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) вищі спеціалізовані суди; 4) Верховний Суд України (частина друга статті 17 Закону №2453-VI).

Згідно з частиною другою статті 31 Закону №2453-VI вищими спеціалізованими судами були: Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України.

Разом з цим, як уже зазначалось, для створення більш ефективної моделі системи судоустрою, приведення її у відповідність із конституційними змінами, Верховною Радою України був прийнятий Закон №1402-VIII, згідно із частиною третьою статті 17 якого, систему судоустрою складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) Верховний Суд. Для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону у системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди.

При цьому принципи його побудови (територіальності, спеціалізації та інстанційності) залишились незмінними.

На переконання суду, наведене свідчить про те, що як Законом №2453-VI, так і Законом №1402-VIII, у системі судоустрою передбачено вищі спеціалізовані суди, базисом для утворення яких є принцип спеціалізації, сутність якого (в свою чергу) полягає в утворенні у системі судоустрою підсистем судових органів, уповноважених вирішувати справи певних категорій.

Суд звертає увагу на те, що питання наявності підстав для виплати суддям суддівської винагороди відповідно до статті 135 Закону №1402-VIII вже неодноразово досліджувалося Верховним Судом, зокрема, у постановах від 01.08.2018 у справі №826/13355/17, від 14.08.2020 у справі №826/12933/17, від 03.06.2020 у справі №826/14879/17 та від 14.07.2020 у справі №826/13405/17.

Верховний Суд зауважив, що, виходячи з аналізу положень Закону №1402-VIII, право на отримання суддівської винагороди за правилами частини другої статті 135 цього Закону, виникає у судді за наявної сукупності таких умов:

1) проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого складено висновок про підтвердження здатності кандидата здійснювати судочинство у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону № 1402-VIII та статті 125 Конституції України;

2) зайняття відповідної вакантному місцю в рейтингу суддів посади судді до відповідного суду, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України;

3) зарахування судді до штату відповідного суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону № 1402-VIII та статті 125 Конституції України;

4) фактичне виконання своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону № 1402-VIII та статті 125 Конституції України;

5) законодавче закріплення розміру посадового окладу суддівської винагороди для судді суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402-VIII та статті 125 Конституції України.

Верховний Суд наголошував, що лише за сукупної наявності цих умов у судді виникає право на суддівську винагороду, передбачену Законом №1402-VIII. Наявність у позивача лише деяких із зазначених умов не обумовлює виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах зазначених у Законі №1402-VIII.

Також, у контексті спірних правовідносин у постанові від 14.07.2020 у справі №826/13405/17 Верховний Суд наголосив, що приписами пункту 7 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону №1402-VIII законодавець конкретно виокремив наведену категорію суддів із кола осіб, на яких можуть поширюватися вимоги визначені цим Законом щодо права на отримання суддівської винагороди у більшому розмірі, та не залежно від проходження кваліфікаційного оцінювання та підтвердження на відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) грошове забезпечення цих суддів визначається Законом України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції до припинення діяльності Вищого адміністративного суду України.

Таким чином, суд зазначає, що з аналізу положень статті 135 Закону №1402-VIII у взаємозв`язку з пунктом 7 "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону висновується, що право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм Закону №1402-VIII, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад, були призначені на посаду судді відповідного суду Указом Президента України, зараховані до штату відповідного суду й фактично здійснюють правосуддя у цьому суді.

Положеннями частини другої статті 135 Закону №1402-VIII чітко визначено момент, з якого судді виплачується суддівська винагорода за цим Законом, а саме з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Таким чином, лише за сукупної наявності наведених умов у судді виникає право на отримання суддівської винагороди, передбаченої Законом №1402-VIII.

Водночас, забезпечення гарантій незалежності та недоторканності суддів має базуватися на принципі єдиного статусу суддів, який не допускає, зокрема, вибірковості у забезпеченні цих гарантій та зниження їх рівня певній категорії суддів, що не сприяє чиненню правосуддя неупередженими, об`єктивними, безсторонніми та незалежними судами, реалізації конституційного права на судовий захист.

Конституційний Суд України вважав, що оспорюваним приписом Закону №1402-VIII законодавець фактично визначив певну категорію суддів, а саме: суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України, для яких до припинення діяльності цих судів усупереч конституційній гарантії матеріального забезпечення суддів як елементу їх незалежності та принципу єдиного статусу суддів вибірково встановив інший (менший) розмір винагороди судді, визначений Законом №2453-VI, порівняно з суддями, яким винагороду судді визначено Законом №1402-VIII. Тому, оспорюваний припис Закону №1402-VIII звужує гарантії незалежності вказаної категорії суддів, що є впливом на цих суддів, а отже, створює загрозу як для їх незалежності, так і судової влади в цілому та суперечить приписам частин першої, другої статті 8, частини другої статті 19, частин першої, другої статті 126 Конституції України.

Конституційний Суд України констатував, що питання обрахування винагороди судді унормовано Законом №2453-VI та Законом №1402-VIII, однак за приписами статті 8, частини першої статті 126, частини другої статті 130 Конституції України законодавець, установлюючи розмір винагороди судді законом про судоустрій, повинен забезпечити наявність одного спеціального закону, який чітко, системно та послідовно унормує питання розміру винагороди судді відповідно до єдиного статусу суддів та гарантій незалежності й недоторканності суддів. Тим самим на конституційному рівні створено підстави для впевненості суддів у тому, що розмір їхньої винагороди судді має бути визначений одним для всіх суддів системи судоустрою України законом про судоустрій та бути однаковим для них усіх виходячи з їхнього єдиного статусу.

З огляду на викладене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що окремий припис пункту 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII, яким установлено для суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України до припинення діяльності цих судів гарантії, визначені Законом № 2453-VI, зокрема винагороду судді, не відповідає вимозі юридичної визначеності щодо унормування розміру винагороди судді законом про судоустрій, а отже, суперечить частині першій статті 8, частині другій статті 130 Конституції України.

Поряд з цим суд вважає за необхідне зазначити, що визнання неконституційним припису пункту 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII зумовлює можливість його застосування саме з 26.03.2024. Натомість спірним періодом у цій справі є період перебування позивача на посаді судді Вищого адміністративного суду України (з 09.02.2012 по 13.02.2024).

Щодо доводів позовної заяви про те, що Вищий адміністративний суд України, який входив у систему судів касаційної інстанції, займав ту ланку, яку відповідно положень Закону №1402-VIII займає Верховний Суд, що означає поширення на суддю Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ гарантій, відповідних гарантіям судді Верховного Суду за Законом №1402-VIII, слід вказати на таке.

Відповідно до статті 125 Конституції України Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою, з чітко окресленими повноваженнями.

Вищий адміністративний суд України у період його функціонування мав статус вищого спеціалізованого суду. Закони №2453-VI та №1402-VIII не прирівнювали Вищий адміністративний суд України до Верховного Суду за статусом, а лише передбачали реорганізацію судів касаційної інстанції.

При цьому, Перехідні положення Закону №1402-VIII передбачають ліквідацію Вищого адміністративного суду України і передачу його функцій до нового Верховного Суду, але це не означає, що статус суддів Вищого адміністративного суду України автоматично прирівнюється до статусу суддів Верховного Суду. Передача справ і матеріально-технічної бази Вищого адміністративного суду України до Верховного Суду стосується функціонального переходу, а не зміни юридичного статусу суддів Вищого адміністративного суду України.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом також і у постанові від 26.03.2025 у справі №160/22533/23, яку в силу приписів часини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує при вирішенні даної судової справи.

Отже, з огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Голови ліквідаційної комісії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Соловйової Любові Володимирівни, Верховного Суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя Г.В. Костенко