Справа № 520/8081/25
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2025-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

03 червня 2025 року справа № 520/8081/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Григоров Д.В.

при секретарі судового засідання Глівінська Ю.О.,

за участю:

представника позивача - адвокат Шипенко А.С.,

представника відповідача - Тимкович І.О.,

представник третіх осіб - Подобайло Т.О.,

прокурора - Сірик В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Підприємства "Палац праці" Об`єднання профспілок Харківської області (м-н Конституції, буд.1,під`їзд 3, поверх 5,м. Харків,61003, ) до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України (вул. Франка Івана, буд. 19, м. Київ,01601, ) третя особа: Харківська обласна державна адміністрація (вул. Сумська, 64,м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61002, ) , третя особа: Департамент культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 1 під., 4 пов., м. Харків, Харківська обл., 61022, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Підприємство "Палац праці" Об`єднання профспілок Харківської області звернулося до суду з адміністративним позовом, в якому просило:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020р. № 1883 «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» в частині занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України нежитлової будівлі «Палац Праці» по майдану Конституції, 1 у місті Харкові;

- зобов`язати Міністерство культури та стратегічних комунікацій України виключити з Державного реєстру нерухомих пам`яток України нежитлову будівлю «Палац Праці» по майдану Конституції, 1 у місті Харкові.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що Міністерство культури та інформаційної політики України не мало підстав для внесення об`єктів культурної спадщини, наведених у переліку, наданому Харківською обласною державною адміністрацією із листом № 01-50/8477 від 04.11.2019р., зокрема, будівлі по майдану Конституції, 1 у місті Харкові, до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як об`єктів, які вже було взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Закону України «Про охорону культурної спадщини».

У зв`язку з цим, на думку позивача, наказ Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883 є незаконним в частині занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України нежитлової будівлі «Палац праці» по площі Конституції, 1 у місті Харкові.

Ухвалою суду від 14.04.2025р. відкрито провадження у вказаній адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Відповідач Міністерство культури та стратегічних комунікацій України подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що прийняте рішення правомірне, а позовні вимоги позивача є безпідставними. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач також указував на те, скасування оскаржуваного наказу не взмозі призвести до виключення будівлі «Палац праці» з реєстру пам`яток містобудування і архітектури, оскільки цей наказ є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію з моменту прийняття. Крім того, законодавчо визначено вичерпні підстави виключення пам`ятки з реєстру відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» № 1805-III, а саме: якщо пам`ятку зруйновано; якщо пам`ятка археології, що не виявлена в наземних обсягових формах, досліджена на всій площі і по всій глибині культурного шару і при цьому не виявлено об`єктів культурної спадщини, які підлягають консервації або музеєфікації на місці та подальшому використанню; якщо пам`ятка втратила предмет охорони. Також, згідно п. 10.1 розділу Х Порядку 158, виключення пам`ятки з Реєстру передбачає відповідну процедуру.

Відповідач зазначав, що оскаржуваний наказ від 04.06.2020р. №1883 винесений у відповідності до законодавчих норм, на підставі отриманого від органу охорони культурної спадщини місцевого рівня подання та на виконання приписів наказу Міністерства культури України від 27.06.2019 № 501 «Про внесення змін до Порядку обліку об`єктів культурної спадщини».

Крім того, відповідач наголосив, що «Палац праці» набув статусу пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення та йому було присвоєно охоронний номер на підставі рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.04.1980 №334, даний об`єкт не є нововиявленою пам`яткою.

Представником позивача до суду надано відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої він підтвердив раніше викладену правову позицію та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, у якому останній, підтвердив раніше викладену правову позицію та просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував та просив в його задоволенні відмовити.

Представник третіх осіб проти позовних вимог заперечувала та просила в їх задоволенні відмовити.

Прокурор, що вступив у справу на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» просив в задоволенні позовних вимог відмовити, надавши до суду відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні прокурор підтримав викладені раніше доводи та міркування і просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників процесу, суд встановив наступне.

Об`єднанням профспілок Харківської області створено Підприємство "Палац праці" (). Вказана юридична особа утворена в організаційно-правовій формі підприємства.

Засновником Підприємства "Палац праці" Об`єднанням профспілок Харківської області під час утворення підприємства було сформовано статутний капітал підприємства та передано в якості внеску до статутного капіталу Підприємства право управління, володіння, користування та часткового розпорядження з правом здачі в оренду/найм, але без прав відчуження, приміщеннями будівлі «Палац Праці» літ. «А-6-7» загальною площею 26389,3 кв.м., у т.ч. житловою її частиною загальною площею 147,6 кв.м., житловою площею 99,3 кв.м. за адресою: місто Харків, майдан Конституції, 1, що підтверджується п. 7.7 Статуту Підприємства (а.с. 17).

Рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.05.1980р. № 334, вищевказаний об`єкт було взято на облік як пам`ятник архітектури під номером 271.

В подальшому, наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020р. № 1883 "Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України" винесеного на підставі статей 5 та 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та розділу ІХ Порядку обліку об`єктів культурної спадщини затвердженого наказом Міністерства культури України від 11.03.2013р. № 158 (у редакці наказу Міністерства культури України від 27.06.2019р. №501) зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.08.2019р. за №947/33912, в межах повноважень, визначених Положенням про Міністерство культури та інформаційної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2019р. №885, на підставі листа Харківської обласної державної адміністрації від 04.11.2019р. №01-50/8477, до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення пам`ятки культурної спадщини, які перебувають на обліку відповідно до законодавства, яке діяло до набрання чинності Закону України "Про охорону культурної спадщини" у Харківській області занесено, під номером 113 будівлю «Палац Праці», що знаходиться за адресою майдан Конституції, 1, та присвоєно новий охоронний номер 7113 - Ха.

За доводами позовної заяви, Міністерство культури та інформаційної політики України не мало підстав для внесення об`єктів культурної спадщини, наведених у переліку, наданому Харківською обласною державною адміністрацією із листом № 01-50/8477 від 04.11.2019р, до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як об`єкти, які вже було взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності. Позивач вважав, що спірна будівля не була включена до переліку об`єктів культурної спадщини за раніше чинним законодавством, рішенням Виконкому Харківської обласної ради народних депутатів від 30.05.1980р. № 334 спірну будівлю було внесено у додатковий список будівель і споруд Харківської області кінця ХІХ - початку ХХ ст. для взяття під охорону держави як пам`ятників архітектури, проте, як вважав позивач, ця процедура не була завершена.

Доказів цього позивач не надав, посилаючись на те, що представник позивача - адвокат Шипенко А.С. звернулася із запитом до Кабінету Міністрів України про з`ясування питання про затвердження наведеного вище переліку пам`яток містобудування і архітектури УРСР, проте на час звернення до суду відповіді надано не було.

Розглядаючи спір, суд зазначає наступне.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закон Української УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» передбачено, що пам`ятниками історії та культури є споруди, пам`ятні місця і предмети, зв`язані з історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, твори матеріальної і духовної творчості, які становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність.

Відповідно до ст. 17 вищевказаного Закону віднесення пам`яток історії та культури до категорії пам`яток загальносоюзного, республіканського чи місцевого значення проводиться відповідно до законодавства Союзу PCP і Української PCP.

З відновленням незалежності України, 14.02.1992р. прийнято, а 27.03.1993р. введено в дію Основи законодавства України про культуру № 2117-XII, які визначають правові, економічні, соціальні, організаційні засади розвитку культури в Україні, регулюють суспільні відносини у сфері створення, поширення, збереження та використання культурних цінностей і спрямовані на: реалізацію суверенних прав України у сфері культури; відродження і розвиток культури української нації та культур національних меншин, які проживають на території України; забезпечення свободи творчості, вільного розвитку культурно-мистецьких процесів, професійної та самодіяльної художньої творчості; реалізацію прав громадян на доступ до культурних цінностей; соціальний захист працівників культури; створення матеріальних і фінансових умов розвитку культури.

У подальшому, цей Закон втратив чинність на підставі Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000р. № 1805-III (далі Закон № 1805-III), який регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

Згідно преамбули Закону № 1805-III, об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

У ст. 1 Закону № 1805-III визначено, що об`єктом культурної спадщини, серед іншого, є споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, утворені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

За правилами статті 2 Закону № 1805-III, об`єкти культурної спадщини поділяються за типами, зокрема на: споруди (витвори) - це твори архітектури та інженерного мистецтва, твори монументальної скульптури та монументального малярства, археологічні об`єкти, печери з наявними свідченнями життєдіяльності людини, будівлі або приміщення в них, що зберегли автентичні свідчення про визначні історичні події, життя та діяльність відомих осіб (частини перша); та видами, зокрема на об`єкти архітектури - окремі будівлі, архітектурні споруди, що повністю або частково збереглися в автентичному стані і характеризуються відзнаками певної культури, епохи, певних стилів, традицій, будівельних технологій або є творами відомих авторів (частина друга).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1805-III, державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону № 1805-III, об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки:

а) пам`ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини протягом одного року з дня одержання подання;

б) пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання (ч. 1 ст. 14 Закону № 1805-III).

Частиною 2 ст. 14 Закону № 1805-III передбачено, що об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу).

Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.

Порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 14 Закону № 1805-III Міністерство культури України наказом від 11.03.2013 № 158 «Про затвердження Порядку обліку об`єктів культурної спадщини» затвердило Порядок № 158, який визначає єдину систему обліку об`єктів культурної спадщини незалежно від їх видів та типів.

Надалі, у Порядок № 158 наказом Міністерства культури України № 501 від 27.06.2019 було внесено зміни та зобов`язано орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій до 01 жовтня 2019 подати Міністерству культури України:

1) переліки об`єктів культурної спадщини, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини», та не включених до Державного реєстру нерухомих пам`яток України станом на день набрання чинності цим наказом за формою, згідно з додатком до цього наказу;

2) копії рішень про взяття на державний облік об`єктів культурної спадщини відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом України «Про Міністерство культури України».

Позивач, вважає незаконним оскаржуваний наказ Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883 в частині включення у додаток пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення «Палац Праці», охоронний номер 7113-Ха, у зв`язку з відсутністю у об`єкта статусу пам`ятки.

Водночас, суд зазначає, що вказані твердження є помилковими, оскільки вони не доводять його протиправності, не змінюють статусу об`єкта культурної спадщини та не виключають його з переліку пам`яток.

Крім цього, слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували історичну цінність спірної будівлі та підтверджували факт незаконного внесення її до переліку об`єктів культурної спадщини за категорією пам`ятки місцевого значення.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до п. 2 Розділу IХ Наказу № 501, Мінкультури приймає рішення про не включення об`єктів культурної спадщини, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, виключно у разі, якщо такий об`єкт не підлягає занесенню до Реєстру.

Не підлягають занесенню до Реєстру пам`ятки (пам`ятники, пам`ятні знаки), присвячені особам, причетним до організації та здійснення Голодомору 1932-1933 років в Україні, політичних репресій, особам, які обіймали керівні посади у комуністичній партії, вищих органах влади та управління СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних та автономних радянських республік (крім осіб, діяльність яких була значною мірою пов`язана з розвитком української науки та культури), працівникам радянських органів державної безпеки, подіям, пов`язаним з діяльністю комуністичної партії, встановленням радянської влади на території України або в окремих адміністративно-територіальних одиницях, переслідуванням учасників боротьби за незалежність України у XX столітті.

Разом з тим, матеріалами справи не підтверджено та судом не встановлено, що будівля «Палац Праці», як об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Закону № 1805-III, підпадає під ознаки, які визначені абз. 2 п. 2 Розділу IХ Наказу № 501.

При цьому, пунктом 3 розділу IX Порядку № 158 визначено особливості включення до Реєстру об`єктів культурної спадщини, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Закону. Зокрема, у разі відсутності облікової документації на об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, його включення до Реєстру здійснюється без облікової документації.

Враховуючи наведене, оскільки законодавець визначив виключну компетенцію органів охорони культурної спадщини, а саме Міністерства культури та інформаційної політики України щодо питань надання об`єктам статусу пам`яток та внесення їх у відповідний Реєстр, а підставою для внесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення будівлі «Палац праці», є рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради народних від 30.05.1980 № 334, законність якого підтверджена за наслідками розгляду Господарським судом Харківської області справи № 16961/6-06 в.о.о. 5756/4-15. А тому не вбачається правових підстав визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства культури та інформаційної політики України № 1883 від 04.06.2020 в частині включення у додаток «Перелік об`єктів культурної спадщини, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України в Харківській області за категорією місцевого значення» пам`ятки містобудування та архітектури «Палац Праці».

Щодо тверджень позивача про порушення Виконавчим комітетом Харківської обласної ради народних депутатів вимог ст. ст. 16, 17 Закону України «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» під час прийняття рішення від 30.04.1980р. № 334, а отже й відсутності набуття будівлею статусу пам`ятки, суд зазначає наступне.

Так, Положення про охорону та використання пам`яток історії та культури, затверджено Постановою Ради Міністрів СРСР від 16.09.1982 № 865, та приписи Інструкції про порядок обліку, забезпечення схоронності, утримання, використання та реставрації нерухомих пам`яток історії та культури, затверджено Наказом Міністерства культури СРСР від 13.05.1986 № 203. Саме у вказаних актах визначалися чіткі етапи, які у сукупності були єдиною та необхідною правовою підставою для взяття об`єкту на державний облік та включення його до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української PCP «Про охорону і використання пам`яток історії та культури».

Таким чином, усі пам`ятки, які набули такого статусу до набрання чинності Законом №1805-ІІІ (зокрема, і на підставі законодавства Союзу РСР та Української РСР), зберігали статус пам`ятки до занесення їх до Реєстру.

Так, відповідно до пункту 1 розділу IX Порядку №158 Мінкультури забезпечує включення до Реєстру об`єктів культурної спадщини, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, інших пам`яток за категорією місцевого значення шляхом прийняття рішення про занесення таких пам`яток до Реєстру за категорією місцевого значення.

Пунктом 2 розділу IX Порядку №158 визначено, що Мінкультури приймає рішення про невключення об`єктів культурної спадщини, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, виключно у разі, якщо такий об`єкт не підлягає занесенню до Реєстру.

Згідно з пунктом 3 розділу IX Порядку №158 у разі відсутності облікової документації на об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, його включення до Реєстру здійснюється без облікової документації.

Таким чином, занесення об`єктів культурної спадщини, які набули такого статусу до набрання чинності Законом Закон №1805-ІІІ, здійснюється на підставі подання, зокрема, відповідних органів охорони культурної спадщини місцевого рівня відповідно до їх повноважень, визначених пунктом 2 частини першої статті 6 Закону №1805-ІІІ, при цьому перелік підстав невнесення Міністерством пам`ятки до реєстру є вичерпним та визначається статтею 15 Закону №1805-ІІІ та пунктом 2 Розділу IХ Порядку №158 (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного наказу).

Серед таких підстав для невключення незавершення/порушення процедури надання пам`ятці її статусу та включення її до переліку пам`яток станом на момент такого включення відсутнє.

При прийнятті рішення/вчиненні дії суб`єкти владних повноважень керуються законодавством, чинним на момент прийняття рішення/вчинення дії.

Суд зауважує, що позивач помилково трактує норми Закону Української РСР від 13.07.1978 №3600-IX «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» (у першій редакції, станом на момент надання статусу пам`ятки місцевого значення), вважаючи, що надання статусу пам`ятки місцевого значення та включення її до переліку потребувало затвердження Ради Міністрів УРСР.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону Української РСР від 13.07.1978 №3600-IX «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» (у першій редакції, станом на момент надання статусу пам`ятки місцевого значення) Виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам`яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Зазначені позивачем органи охорони пам`яток УРСР, як то, зокрема, Державний комітет Ради Міністрів УРСР у справах будівництва, забезпечували саме подання пропозицій, формування переліків пам`яток, водночас їх затвердження, тобто затвердження пропозицій та надання статусу пам`ятки шляхом її включення до переліку пам`яток здійснювалось саме виконкомами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів щодо пам`яток місцевого значення.

При цьому затвердження Радою Міністрів УРСР потребували лише переліки пам`яток республіканського значення відповідно до частини третьої статті 17 Закону Української РСР від 13.07.1978 №3600-IX.

З урахуванням викладеного, наявність чи відсутність, на думку позивача, недоліків акта виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.04.1980р. №334 не є та не може бути а ні предметом спору, а ні предметом доказування у межах цієї справи, оскільки Міністерство приймало наказ на підставі подання, направленого листом Харківської обласної державної адміністрації від 04.11.2019 № 01-50/8477, яким надано Перелік об`єктів культурної спадщини Харківської області, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом №1805-ІІІ, а не вказаного рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів.

Враховуючи викладене, рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.05.1980 № 334 яким об`єкт було взято на облік до набрання чинності Закону України «Про охорону культурної спадщини» є чинним та законним, а отже й не призводить до незаконності наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 4.06.2020 № 1883 «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» в частині включення у додаток пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення «Палац Праці», охоронний номер 7113-Ха.

Крім того, взяття на облік об`єкту рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.05.1980 №334 та набуття останнім статусу пам`ятки не заперечується й власником нежитлових приміщень Об`єднанням профспілок Харківської області, яке є засновником позивача - Підприємства «Палац Праці» Об`єднання профспілок Харківської області.

Вказаний факт безпосередньо підтверджується рішенням Господарського суду Харківської області від 23.02.2004р. у справі № 16961/6-06 в.о.о. 5756/4-15, де Об`єднанням профспілок Харківської області констатовано історичне значення, архітектурно-скульптурний облік пам`ятки архітектури 1914-1916 будинку «Палац Праці», а також охоронне зобов`язання від 05.03.1991 № 43.

Враховуючи викладене, твердження позивача про не взяття об`єкту на облік та набуття останнім статусу пам`ятки є безпідставним, необґрунтованим та не підтверджується жодними доказами.

Щодо тверджень позивача про відсутність підстав у Мінкульту для занесення об`єкту - пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення «Палац Праці» до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та незаконності Наказу від 04.06.2020 № 1883, суд зазначає наступне.

Як вже встановлено судом, за адресою: м. Харків, майдан Конституції, 1 розташована пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення - «Палац Праці», яка взята на державний облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних від 30.05.1980 № 334 охоронним номер 271 та занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883, охоронний номер 7113-Ха.

Рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.05.1980 № 334, яким об`єкт було взято на облік до набрання чинності Закону України «Про охорону культурної спадщини» є чинним та законним, а отже й не призводить до незаконності наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 04.06.2020 № 1883 в частині включення у додаток пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення «Палац Праці», охоронний номер 7113-Ха.

Таким чином, з моменту взяття вказаного об`єкта культурної спадщини на державний облік як пам`ятки місцевого значення, на нього розповсюджується спеціальний режим використання, що в свою чергу покладає на власників (користувачів) цієї пам`ятки певні обов`язки по збереженню її автентичності та історичної цінності.

Відповідно до листа Харківської обласної військової адміністрації від 04.11.2019 № 01-50/8477 та рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.05.1980 № 334, яким об`єкт було взято на облік, до Мінкульту надано вивірений Перелік пам`яток містобудування та архітектури місцевого значення, які пропонуються занести до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як такі, що взято на державний облік відповідно до законодавства, яке діяло до набрання чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини», та не включені до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

У поданому Переліку зазначений об`єкт культурної спадщини «Палац Праці» (рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.05.1980 № 334).

У подальшому, відповідно до вимог діючого законодавства, а саме Закону України «Про охорону культурної спадщини», розділу IX Порядку обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженого наказом Міністерства культури України від 11 березня 2013 № 158, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01 квітня 2013 року за № 528/23060 (у редакції наказу Міністерства культури України від 27 червня 2019 року № 501), в межах повноважень, визначених Положенням про Міністерство культури та інформаційної політики України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2019 року № 885, на підставі листа Харківської обласної військової адміністрації від 04.11.2019 № 01-50/8477, Мінкультом винесено Наказ № 1883 від 04.06.2020 «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України», яким наказано занести до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення пам`ятки культурної спадщини, які перебувають на обліку відповідно до законодавства, яке діяло до набрання чинності Закону України «Про охорону культурної спадщини» у Харківській області, відповідно до додатку.

Так, на момент прийняття рішення рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних від 30.05.1980 № 334 у частині включення у додаток до вказаного рішення об`єкту нерухомості «Палац Праці» діяло законодавство Української РСР, зокрема, Закон Української УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури».

Тобто, безпосередня процедура занесення виявлених об`єктів до Переліку об`єктів культурної спадщини місцевого значення, на момент прийняття рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.05.1980 № 334, не була чітко регламентована, оскільки регулювання вказаної процедури було упорядковано лише 13.05.1986, тобто після затвердження Міністерством культури СРСР Інструкції № 203 про порядок обліку, забезпечення безпеки, змісту, використання та реставрації нерухомих пам`яток історії та культури».

Що стосується доводів позивача про порушення його прав, у звя`зку з прийняттям оскаржуваного наказу, слід зазначити, що збереження об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань та обов`язків органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Отже, держава в особі відповідних органів протягом усього часу існування об`єкту нерухомості, незалежно від оформлення на нього права приватної власності за фізичними або юридичними особами, на будь-якій стадії проведення будівельних робіт може присвоїти йому статус об`єкта культурної спадщини у разі наявності у нього ознак притаманних цим об`єктам, оскільки це є її виключними повноваженнями.

Жодних обмежень держави щодо виявлення об`єктів культурної спадщини, присвоєння їм відповідного статусу та занесення до Переліку об`єктів культурної спадщини чинне законодавство не містить.

Згідно відомостей з Єдиного реєстру судових рішень, встановлено, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.12.2024р. відкрито провадження у справі № 922/4176/24 за позовом власника пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення «Палац праці» Об`єднання профспілок Харківської області, який є засновником позивача, до держави РФ в особі уряду РФ про стягнення коштів в розмірі 40641300,00 Євро в якості відшкодування майнової шкоди за пошкодження пам`ятки містобудування та архітектури місцевого значення «Палац Праці».

Вказана обставина спростовує доводи позивача як про відсутність будь-якої історичної та культурної цінності будівлі, які представник позивача наводила в судовому засіданні, так і про обізнаність позивача щодо статусу будівлі «Палац Праці» лише після пред`явлення позову прокуратури у справі про зобов`язання укладення охоронного договору.

Крім того, слід зазначити, що позивач не є власником будівлі, що ним не заперечується.

На час розгляду справи позивачем не зазначено, а судом згідно зібраних у справі доказів не виявлено яким саме чином оскаржуваний наказ вплинув на права, обов`язки або законні інтереси позивача.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Шипенко А.С. пояснила, що в майбутньому при укладанні позивачем договорів приміщень в будівлі по майдану Конституції,1, що є статутною діяльністю позивача, статус пам`ятника архітектури може призвести до певних обмежень в орендних відносинах.

Відтак, суд резюмує, що порушення прав позивача на час розгляду цієї справи відсутнє.

Суд звертає увагу також і на лист Підприємства «Палац Праці» від 24.04.2015р. №67, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 133, том 2), у якому зазначено, що усі рішення будинку Палацу Праці згідно законодавству, що регулює питання охорони пам`яток, повинен приймати власник будинку, який є засновником нашого Підприємства, і якому Підприємство підпорядковується.

З вказаного твердження вбачається, що позивач наголошував на непричетності стосовно користування і обслуговування спірною будівлею, посилаючись на те, що не є її власником, отже висновував, що віднесення будівлі до пам`яток архітектури може зачіпати інтереси власника будівлі - Об`єдання профспілок, який до суду в цій справі з приводу скасування оскаржуваного наказу не звертався.

В зв`язку з наведеним слід врахувати, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Обов`язковою умовою задоволення позову є реальне порушення прав позивача з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З врахуванням викладеного доводи позивача про порушення його прав в зв`язку з винесенням оскаржуваного припису є передчасними в межах цієї справи.

Підсумовуючи, суд вказує, що статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд ураховує, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи позивача у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Суд зазначає, що ключові доводи та аргументи сторін в цій отримали належну оцінку, а решта доводів є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

В даній справі відповідачем суду надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтування та законності оскаржуваного в даній справі наказу, в зв`язку з чим суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 13.06.2025р.

Головуючий суддя Д.В. Григоров