Справа № 640/8454/21
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2025-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

13 червня 2025 року Справа № 640/8454/21 Провадження: ЗП/280/992/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого Лазаренка М.С., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Апарату Верховної Ради України

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

30.03.2021 до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Апарату Верховної Ради України (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за всі невикористанні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 22.03.2012 по 29.08.2019;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористанні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 22.03.2012 по 29.08.2019;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 12.12.2012 по день фактичного розрахунку, з 01.11.2013 по день фактичного розрахунку, з 29.08.2019 по день фактичного розрахунку;

- стягнути з відповідача всі судові витрати.

В обґрунтування зазначено, що позивач в періоди з 22.03.2012 по 12.12.2012, з 01.10.2013 по 01.11.2013, з 25.04.2016 по 29.08.2019 працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України. За вказані періоди роботи позивачем не використано календарні дні щорічної основної відпустки. Зазначає, що відповідачем було відмовлено у грошовій компенсації за всі невикористанні дні щорічної основної відпустки. Вважає відмову у виплаті відповідної компенсації протиправною. Зазначені обставини дають зробити висновок, що відповідача виникла заборгованість з виплати позивачу компенсації, що зумовлює обов`язок виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати з моменту звільнення позивача по день фактичного розрахунку. З огляду на викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги.

Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 12.04.2021 відкрив провадження в адміністративній справі та вирішив здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Заперечення проти позовних вимог викладено у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 11.05.2021. Відповідач посилається на те, що народний депутат України в межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, має передбачити кошти для грошової компенсації. Відсутність економії фонду оплати праці не дає змогу здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані дні відпустки. Зазначає, що відповідач не є роботодавцем щодо позивача. Крім того, зазначає, що оскільки при нарахуванні і виплаті належних позивачу сум при звільненні спір щодо їх розміру був відсутній, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні. Також, в період роботи з 22.03.2012 по 12.12.2012 позивачем було використано у повному обсязі щорічну основну відпустку тривалістю 21 день. Також, позивачу було виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки (2,5 дні) за період роботи з 01.10.2013 по 01.11.2013. Просив відмовити у задоволені позовних вимог.

Від представника позивача 24.07.2020 надійшла відповідь на відзив, в якій проти доводів відповідача заперечено у повному обсязі. Наполягає на тому, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату грошової компенсації за всі невикористанні дні щорічної основної відпустки покладається на Апарат ВРУ, оскільки позивач перебував з ним у трудових відносинах. Твердження відповідача, що повноваження з нарахування та виплати такої компенсації покладається на народного депутата України, у якого позивач працював, є помилковим та не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду (далі - Закон № 2825-IX) ліквідовано вказаний адміністративний суд.

На виконання вимог Закону № 3863-ІХ наказом ДСА України від 16.09.2024 № 399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок № 399).

На виконання положень Закону № 2825-IX та відповідно до Порядку № 399 справу передано на розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

10.04.2025 зазначена справа надійшла до Запорізького окружного адміністративного суду, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду на супровідному листі, та за результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями остання передана для розгляду судді Лазаренку М.С., присвоєно номер провадження ЗП/280/992/25.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 15.04.2025 адміністративну справу №640/8454/21 прийнято до провадження, призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

26.05.2025 від представника відповідача отримано додаткові пояснення, в яких останній підтримав позицію раніше наведену у відзиві на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

26.05.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про залучення у справі співвідповідача.

27.05.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позову без руху.

Ухвалами від 04.06.2025 відмовлено в задоволенні поданих відповідачем клопотань про залишення позову без руху та про залучення співвідповідача - Державну казначейську службу України.

У встановлений судом строк позивачем або його представником не надано жодних додаткових пояснень. За таких обставин, суд здійснює розгляд за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України № 962 від 26.03.2012 позивача зараховано з 22.03.2012 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу», присвоєно 7 ранг державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 2100 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_2 від 31.01.2012 та заяви ОСОБА_1 від 31.01.2012.

Відповідно до розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України № 4054 від 18.09.2012 ОСОБА_1 перебував у щорічній основній відпустці тривалістю 21 календарний день з 19.09.2012 по 09.10.2012. Отже, за період роботи позивача на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 ним була повністю використана щорічна відпустка (21 календарний день).

Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України № 8584 від 14.10.2013 позивача зараховано з 01.10.2013 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу», із збереженням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 2500 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 08.10.2013 та заяви ОСОБА_1 від 08.10.2013.

Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України № 9022 від 01.11.2013 позивача звільнено 01.11.2013 з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 порядком переведення його для подальшої роботи в Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві (п. 5 ст.36 КЗпП України), на підставі подання народного депутата України ОСОБА_3 від 24.10.2013, заяви ОСОБА_1 від 25.10.2013 та листа Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві від 23.10.2013. У Розпорядженні також зазначено: Відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю Управління справами Апарату Верховної Ради України провести виплату компенсації за 2,5 календарних дні невикористаної основної відпустки у межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_3 для оплати праці помічників-консультантів, відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Компенсація за 2,5 календарних дні невикористаної основної відпустки була виплачена позивачу 01.11.2013, що підтверджується копією розрахункового листка ОСОБА_1 за 2013 рік.

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 816-к від 22.04.2016 позивача зараховано з 25.04.2016 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу», із збереженням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця, встановлено заробітну плату в сумі 6000 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_4 від 20.04.2016 та заяви ОСОБА_1 від 20.04.2016.

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 2505-к від 07.07.2016 позивача переведено з 30.06.2016 за його згодою на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу» (патронатна служба), встановлено заробітну плату в сумі 6000 грн., на підставі подання народного депутата України ОСОБА_4 від 30.06.2016 та заяви ОСОБА_1 від 30.06.2016.

Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 1305-к від 27.08.2019 помічників-консультантів народних депутатів України VIII скликання Верховної Ради України, повноваження яких достроково припинено, звільнено із займаних посад 29.08.2019 у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. У Розпорядженні також зазначено: провести виплату компенсації за невикористані щорічні основні та додаткові відпустки згідно статті 19 Закону України «Про відпустки» у межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

За період роботи з 25.04.2016 по 29.08.2019 позивачем не використано 100,5 календарних днів щорічної основної відпустки.

На звернення позивача від 01.02.2021 щодо виплати компенсації Управлінням справами Апарату Верховної Ради України в листі від 22.02.2021 повідомлено про розподілення у повному обсязі місячного фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата восьмого скликання у 2019 році. Звернуто увагу, що за відсутності економії фонду оплати праці, підстав для виплати компенсації при звільненні не було.

Вважаючи відмову у виплаті компенсації за невикористані дні відпустки протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України визначені статтею 34 Закону України від 17 листопада 1992 року № 2790-XII «Про статус народного депутата України» (далі - Закон № 2790-XII) і Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою ВРУ від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (далі - Положення №379/95-ВР).

Стаття 34 Закону № 2790-XII визначає, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами і прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується ВРУ.

Приписами частини третьої статті 34 Закону № 2790-XII установлено, що помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк. Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

У випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України (частина шоста статті 34 Закону № 2790-XII).

Аналогічні за змістом норми містяться також у частині другій статті 4.6 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року за № 379/95-ВР (далі - Положення № 379/95-ВР).

Згідно зі статтею 1.1 Положення № 379/95-ВР відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат України може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються Законом України «Про статус народного депутата України», іншими законами та прийнятим відповідно до них цим Положенням. Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

За правилами статті 3.1 Положення № 379/95-ВР персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Відповідно до статті 3.2 Положення № 379/95-ВР помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Народний депутат України самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, які встановлюються йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України.

У статті 4.1 Положення № 379/95-ВР визначено, що розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: 1) визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; 2) здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; 3) надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Відповідно до статті 4.4 Положення № 379/95-ВР помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше. За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки». Помічник-консультант народного депутата України на початку кожного календарного року попередньо погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та додаткової відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України або керівника виконавчого комітету відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до яких він прикріплений за заявою народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування, чи керівника державного підприємства, установи, організації, у штаті яких він перебуває. Відпустка помічнику-консультанту народного депутата України надається на підставі його письмової заяви, погодженої з народним депутатом України, за розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України, керівника виконавчого комітету (апарату) відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до якого прикріплений помічник-консультант народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування, чи керівника державного підприємства, установи, організації, у штаті яких він перебуває.

Згідно з частиною третьою статті 2 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Приписами частин першої та четвертої статті 24 Закону № 504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Такі норми кореспондуються з приписами частин першої та четвертої статті 83 КЗпП України.

Частиною першою статті 21 КЗпП України (у редакції, чинній на момент зарахування позивача на посаду) визначено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, пунктом 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, викладеного в новій редакції Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 20 листопада 2011 року № 734 (далі - Положення № 734) визначено, що Апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

До повноважень Апарату Верховної Ради України у сфері фінансового та матеріально-технічного забезпечення діяльності Верховної Ради України, згідно з підпунктами 1, 5 пункту 10 вказаного Положення, належить, зокрема, забезпечення фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України, а також забезпечення в установленому порядку належних умов праці, соціально-побутових та житлових умов народним депутатам України, працівникам Апарату.

Що стосується позовних вимог у частині визнання протиправною бездіяльність Апарату ВРУ щодо відмови у нарахуванні та виплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 22.03.2012 по 29.08.2019 та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплатити таку компенсацію, суд зазначає таке.

Специфіка правового статусу помічника-консультанта народного депутата України, на якій наголошує Апарат ВРУ у відзиві (урегулювання особливостей умов діяльності спеціальним законодавством, здійснення персонального підбору кандидатури помічника-консультанта і організація їх роботи і розподіл місячного фонду оплати праці особисто народним депутатом України, який несе відповідальність за правомірність своїх рішень) обумовлена характером патронатної служби, властивої будь-якій посаді такого роду.

Особливість патронатної служби полягає у тому, що діяльність працівників цієї служби спрямована на забезпечення ефективності функціонування визначених законодавством категорій публічних службовців, а не державного органу, чим власне і обумовлена означена специфіка їхнього правового статусу.

Крім того, Верховний Суд у постановах від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21, від 29.03.2023 у справі № 640/24361/19 та від 11.04.2023 у справі № 640/19047/21 також акцентував увагу на тому, що специфіка правового статусу помічника-консультанта народного депутата України фактично обумовлена характером патронатної служби, властивої будь-якій посаді такого виду діяльності.

Водночас, суд звертає увагу, що працівник патронатної служби приймається на роботу до відповідного державного органу за строковим трудовим договором за основним місцем роботи або за сумісництвом чи на громадських засадах. При цьому, строковий трудовий договір - це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Поряд з цим, у підпунктах 23, 24 пункту 7 Положення № 734 обумовлено, що до інших функцій діяльності Апарату ВРУ належить, з-поміж іншого, організація та здійснення роботи по кадровому обслуговуванню народних депутатів України, їх помічників-консультантів, працівників апарату; організація функціонування державної служби в Апараті.

Із наведеного слідує, що саме на Апарат ВРУ були покладені повноваження як кадрового, так і фінансового забезпечення помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, й саме Апарат ВРУ здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам. Окрім того, приписи статті 34 Закону № 2790-XII не покладають на народного депутата України обов`язку саме з виплати заробітної плати та інших виплат помічникам-консультантам.

Відповідний висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21, від 29.03.2023 у справі № 640/24361/19 та від 11.04.2023 у справі № 640/19047/21.

Отже, з огляду на наведені норми та обставини цієї справи, суд уважає, що позивач, який працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України за умовами строкового трудового договору і був прикріплений для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату ВРУ, перебував у трудових відносинах саме з Апаратом ВРУ, а не за народними депутатами України.

Отже, саме на відповідача покладено обов`язок у здійсненні нарахування та виплати позивачу відповідної грошової компенсації.

При визначенні розміру грошової компенсації суд враховує таке.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач у період роботи з 22.03.2012 по 12.12.2012 використав у повному обсязі дні щорічної основної відпустки у кількості 21 день, а тому підставі для їх компенсації відсутні.

Також підтверджено, що позивачу було виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01.10.2013 по 01.11.2013 у кількості 2,5 дні.

Отже, загальна кількість днів не використаної відпустки за час перебування на посаді помічника-консультанта народного депутата України за період з 25.04.2016 по 29.08.2019 складає 100,5 календарних днів.

Згідно довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті № 9-1-15/187 від 22.02.2021 заробітна плата позивача за період серпня 2018-липня 2019 року складає 108 000,00 грн.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Абзацом 1 п.2 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньоденний заробіток позивача складає 450 грн (9000 грн : 20 днів).

За таких обставин, розмір компенсації позивачу за невикористані відпустки складає 30661,01 грн (108000 грн : 354) х 100,5 днів).

Щодо позовних вимог у частині зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд уважає за доцільне зазначити наступне.

За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас, невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.

Отже, з огляду на норми статей 116, 117 КЗпП України, суд дійшов висновку про те, що позивачеві в день його звільнення підлягала виплаті компенсація за невикористані дні відпусток, яка не виплачена з вини відповідача, що є порушенням законодавства про оплату праці та створює підставу для застосування до відповідача відповідальності за статтею 117 КЗпП України, що полягає у зобов`язанні його виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні відпусток.

Надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП України, Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, зокрема, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2020 у справі № 120/313/20-а та інших, на обов`язку визначення розміру відшкодування/середнього заробітку органом, який виносить рішення по суті спору.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі - Закон № 2352-ІХ) запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Закон України №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

У постановах по справам №№ 560/11489/22, 560/6960/23, 240/15141/22, 560/9586/22 та 560/831/23 Верховний Суд висловив наступну правову позицію.

У наведених вище справах, Верховний Суд, зокрема, зазначав, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, ураховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17.

Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Враховуючи те, що датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 КЗпП України у цій справі, є 29.08.2019 (дата звільнення позивача та дата розрахунку з ним), застосуванню належать приписи статті 117 КЗпП України в редакції на момент їх виникнення, тобто до набрання чинності закону Законом № 2352-ІХ.

В цьому випадку підлягає застосуванню принцип співмірності, окреслений у наведеній практиці Верховного Суду.

У постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, враховуючи:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Однак, починаючи з 19.07.2022 спірні правовідносини регулюється чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Під час розгляду справи судом встановлено, що при звільненні позивача відповідачем не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 30661,01 грн.

Згідно платіжно-розрахункової відомості за серпень 2019 року позивачу при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України (дата звільнення 29.08.2019) нараховано 17572,05 грн.

Отже, сума усіх належних позивачу виплат при звільненні складає 48233,06 грн, з них: в день звільнення фактично виплачено 17572,05 грн (що становить 36.4% від суми усіх належних на день звільнення виплат), невиплачена компенсація - 30661,01 грн (що становить 63,6 % від суми усіх належних на день звільнення виплат).

Сума середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні відпустки складає: 301 654,80 грн (63,6 % від [450,00 грн х 1054 днів затримки] за період 30.08.2019 - 18.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) по донарахованій сумі компенсації; 52 660,80 грн (63,6 % від [450,00 грн х 184 днів затримки] за період з 19.07.2022 по дату ухвалення рішення суду (з урахуванням припису чинної редакції статті 117 КЗпП України якою законодавець обмежив виплату 6 місяцями) по донарахованій сумі компенсації.

На переконання суду наявний істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, що викликаний пасивною поведінкою позивача протягом більше ніж 500 днів перед зверненням до суду із позовами про донарахування сум компенсації.

Суд зауважує, що не тільки роботодавець має діяти добросовісно, але й працівник, який, реалізуючи свої права, не допускає дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також не зловживає правом в інших формах. Станом на час звільнення, законодавчо не було обмежено строк, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що в свою чергу в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Виходячи із зазначеного, враховуючи:

пасивну поведінку позивача перед зверненням до суду із позовом про нарахування компенсації (період 29.08.2019 - 29.03.2021), що суттєво впливає на розмір виплати, яка передбачена ст. 117 КЗпП України;

принцип співмірності суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, який підлягає застосуванню за період з 30.08.2019 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ);

приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду починаючи з 19.07.2022 по дату ухвалення судового рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями (висновок Верхового Суду викладений у постанові від 23.05.2024 №560/11616/23),

суд дійшов висновку що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає виплаті позивачу, становить 157 123,80 грн (в т.ч. за період 30.08.2019 - 18.07.2022 104 463,00 грн, за період 19.07.2022 по день ухвалення судового рішення - 52 660,80 грн).

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За таких обставин, з урахуванням положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою остаточного вирішення спору між сторонами, суд вважає за необхідне змінити обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права та задовольнити позовні вимоги шляхом: визнання протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо відмови у нарахуванні та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 25.04.2016 по 29.08.2019; зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 25.04.2016 по 29.08.2019 у розмірі 30661,01 грн (тридцять тисяч шістсот шістдесят одна гривня 01 копійка), а також виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.08.2019 по день ухвалення рішення у розмірі 157 123,80 грн (сто п`ятдесят сім тисяч сто двадцять три гривні 80 копійок), з відрахуванням з таких сум податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

За таких обставин, враховуючи задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 908,00 грн підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Апарату Верховної Ради України.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського Михайла, буд. 5; ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо відмови у нарахуванні та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи з 25.04.2016 по 29.08.2019.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 25.04.2016 по 29.08.2019 у розмірі 30661,01 грн (тридцять тисяч шістсот шістдесят одна гривня 01 копійка).

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.08.2019 по день ухвалення рішення у розмірі 157 123,80 грн (сто п`ятдесят сім тисяч сто двадцять три гривні 80 копійок), з відрахуванням з таких сум податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано суддею 13.06.2025.

Суддя М.С. Лазаренко