Справа № 331/3069/23
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року Справа № 331/3069/23 провадження №ЗП/280/15/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Семененко М.О., за участю секретаря судового засідання: Тетерюк Н.В., представника позивача: адвоката Чернікова Д.Ю., представника відповідача 1: Пасічник О.М., представника відповідача 2: Курганської Л.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовною заявою

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-Б; ),

Пенсійного фонду України (01014, м. Київ, вул. Бастіонна, 9; ),

про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

12.05.2023 до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області (далі Управління виконавчої дирекції Фонду в Запорізькій області), Фонду соціального страхування України (далі Фонд), третя особа: Голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України Бахматський Олександр Олександрович, Голова Комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області Судариков Ігор Юрійович, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області №147-к від 18.04.2023 за підписом Голови Комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області Сударикова Ігоря Юрійовича, яким вирішено звільнити позивача 18 квітня 2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України;

- поновити позивача на посаді начальника відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Бердянського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області або на іншій рівнозначній посаді;

- стягнути з Фонду соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначає, що з 01.04.2019 позивач обіймала посаду начальника відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Бердянського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області. Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону від 21.09.2022 року № 2620-IX, який набрав чинності з 01.01.2023, припинено діяльність Фонду соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України. У зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників, позивача з 18.04.2023 звільнено з посади на підставі п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). У той же час до штатного розпису ГУ ПФУ в Запорізькій області було введено нові посади, до функціональних обов`язків яких відносять основні функціональні обов`язки, виконувані працівниками Фонду соціального страхування України. Позивачка вважає, що при звільненні допущено порушення вимог діючого законодавства, оскільки за наявності інших робочих місць, посад, штатних одиниць, тощо, що утворились в процесі реорганізації Фонду, позивачу, як працівнику, який підпадав під скорочення чисельності та/або штату працівників, у зв`язку із реорганізацією роботодавця, не було запропоновано переведення на іншу вакантну посаду, наявну у роботодавця, звільнення відбулось без дотримання прав працівників щодо захисту від незаконного звільнення. Просить позов задовольнити.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.09.2023, крім іншого, залучено до участі в справі ГУ ПФУ в Запорізькій області (далі відповідач 1) в якості відповідача, як правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду в Запорізькій області. Виключено зі складу учасників справи Фонд, голову комісії з реорганізації Фонду ОСОБА_2 , голову комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду в Запорізькій області Сударикова Ігоря Юрійовича.

ГУ ПФУ в Запорізькій області проти позову заперечило з підстав, викладених у письмовому відзиві (вх.№27216 від 27.09.2023), відповідно до якого зазначено, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, що має наслідком відмову в позові. При цьому обґрунтованість підстав для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, судом не повинно перевірятися та досліджуватися. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що посади працівників Фонду, на відміну від посад працівників Пенсійного фонду, не належать до посад державної служби та на них поширюється законодавство про працю. Отже, прийнявши рішення про припинення Фонду, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників, на яких поширювалось законодавство про працю, на посади державної служби у Пенсійному фонді чи його територіальних управліннях. За таких умов, переведення позивача на посади державної служби у Пенсійному фонді чи його територіальних управліннях суперечить Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-ХІІ (далі Закон №889-ХІІ). Просить в задоволенні позову відмовити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29.05.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника Чернікова Дениса Юрійовича задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2024 змінено в частині правового обґрунтування підстав для відмови у позові.

Постановою Верховного Суду від 15.01.2025 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чернікова Дениса Юрійовича задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2024 та постанову Запорізького апеляційного суду від 29.05.2024 скасовано, провадження у справі закрито.

Ухвалою Верховного Суду від 15.01.2025 справу передано для розгляду до Запорізького окружного адміністративного суду.

28.01.2025 матеріали адміністративної справи надійшли до Запорізького окружного адміністративного суду, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляду судді Семененко М.О.

Ухвалою суду від 03.02.2025 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

05.02.2025 відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву, який містять ті самі аргументи та доводи, що були зазначенні у первісному відзиві на позовну заяву. Просить відмовити в задоволенні позову.

24.02.2025 представником позивача подано підсумкові пояснення по справі, в яких зазначено, що за наявності інших робочих місць, посад, штатних одиниць, тощо, що утворилися в процесі реорганізації Фонду соціального страхування України на підставі редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 № 2620-IX, позивачу не було запропоновано зайняти жодну з вказаних вакантних посад. Водночас, в Управлінні на реалізацію положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 № 2620-IX та Положення про головні управління Пенсійного фонду України (в частині включення нових завдань та функцій) для забезпечення належного виконання покладених завдань та функцій були створенні нові відділи та штатні одиниці, функціональні обов`язки працівників за якими, передбачають здійснення обов`язків, пов`язаних з питаннями загальнообов`язкового державного соціального страхування. Протягом періоду часу з моменту попередження позивача про наступне звільнення до моменту звільнення позивачки (18.04.2023) в Управлінні існували 75 вакантних посад, жодну з яких позивачці не було запропоновано зайняти. Серед вказаних вакантних посад було 17 вакантні посади не державної служби. Жодну з вказаних вакантних посад не державної служби позивачці також не було запропоновано. Наявність вказаних вакантних посад, в тому числі 17 вакантних посад не державної служби, свідчить про те, що позивачку повинно було бути ознайомлено з переліком всіх вакантних посад та запропоновано зайняти (перевести на) певну посаду. Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. Отже, дія трудового договору продовжується, в тому числі, у разі реорганізації роботодавця, зокрема приєднання такого до іншого підприємства, установи, організації, що супроводжується обов`язком роботодавця запропонувати та перевести, за умови згоди працівника, на іншу роботу в підприємстві, що є правонаступником роботодавця. Крім того, позивач звертає увагу суду, що законодавство України не містить спеціальних норм (положень), які б регулювали процедуру приєднання некомерційної самоврядної організації до органу державної влади. А відтак, застосуванню у даному випадку підлягають загальні норми законодавства України про працю, які регулюють правовідносини між працівником та роботодавцем при його реорганізації. При цьому, неможливість переведення працівника повинна бути дійсною, обґрунтованою, існувати в силу виникнення відповідних фактичних обставин, які унеможливлюють зайняття працівником нової роботи за процедурою переведення. Отже, враховуючи відсутність у Законі №889-ХІІ норм, які б урегульовували порядок переведення працівника з посади, яка не є державною службою, на посаду державну службу, обов`язковим та необхідним є застосування до спірних правовідносин положень КЗпП України на підставі частини третьої статті 5 Закону №889-ХІІ. Також, позивач зазначає, що єдина відмінність, що відрізняє спосіб вступу на державну службу та призначення на посаду, яка не є державною службою, а саме - конкурсність відбору, не існувала в момент незаконного звільнення позивача. Фактично призначення на посаду державної служби є аналогічним до призначення особи на посаду, яка не є державною службою. Таким чином, навіть беручи до уваги, що новоутворені посади в Управлінні є посадами державної служби, порядок призначення працівників на такі посади не передбачав проведення спеціального конкурсу, а тому роботодавець повинен був запропонувати працівнику зайняти вакантну посаду.

18.03.2025 представником позивача подані додаткові пояснення по справі, в яких зазначено, що у разі скорочення посади (у тому числі в процесі реорганізації установи) на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець (правонаступник) повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду.

Ухвалою суду від 01.04.2025 суд вирішив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 28.04.2025.

Ухвалою суду від 23.04.2025 задоволено заяву представника позивача адвоката Чернікова Дениса Юрійовича, про участь у судовому засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 28.04.2025 залучено до участі в справі в якості співвідповідача Пенсійний фонд України (далі відповідач 2, ПФУ); розгляд адміністративної справи розпочато спочатку; відкладено підготовче засідання на 21.05.2025.

14.05.2025 представником відповідача 2 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що внаслідок передачі Пенсійному фонду України функцій Фонду, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень, з 01.01.2023 виникло публічне правонаступництво, тобто передання адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого внаслідок припинення виконання першим суб`єктом покладеної на нього функції. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права і обов`язки. Отже, відбулось публічне правонаступництво від Управління виконавчої дирекції Фонду у Запорізькій області до Пенсійного фонду України. Так відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві. Оскільки посада позивача, як і інші посади Управління виконавчої дирекції Фонду в Запорізькій області були скорочені, скорочений увесь штат працівників, можливість переведення позивача на будь-яку іншу роботу в Управлінні виконавчої дирекції Фонду в Запорізькій області відсутня. Крім того, посади працівників Управління виконавчої дирекції Фонду в Запорізькій області на відміну від працівників Пенсійного фонду не належать до посад державної служби. На зазначених працівників поширюється законодавство про працю. За таких умов, переведення працівників Фонду на посади державної служби у Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечить Закону №889-ХІІ. Таким чином, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби. Крім того, у період з 20.01.2023 по 18.04.2023 в Пенсійному фонді України вакансії працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, що передбачені п. 14 ч. 3 ст. 3 Закону №889-ХІІ і на яких не поширюється дія цього Закону були відсутні. Отже, враховуючи, що посада позивача в Управлінні виконавчої дирекції Фонду у Запорізькій області не є посадою державної служби, нею не прийнято участь у доборі на зайняття вакантних посад і посади не державної служби в Пенсійному фонді України були відсутні, а також те, що Закон №889-ХІІ імперативно встановлює, що на посади державної служби можуть бути переведені лише державні службовці, то законодавчі підстави пропонувати посаду державної служби в Пенсійному фонді України були відсутні. Крім того, вимога позивача про стягнення з Пенсійного фонду України середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення позивача (19.04.2023) по дату винесення судом рішення у справі № 331/3069/23 не підлягає задоволенню, оскільки має застосовуватися ч. 3 ст. 235 КЗпП України щодо обмеження виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу терміном не більше як за один рік. Просив в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 14.05.2025 задоволено заяву представника відповідача 2, ОСОБА_3 , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 21.05.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 11.06.2025.

У судовому засіданні 11.06.2025, проведеному в режимі відеоконференції, представники сторін підтримали свої вимоги та заперечення з підстав, викладених у заявах по суті справи. Представник позивача просив позов задовольнити, представники відповідачів наполягали на відсутності підстав для задоволення позову.

У судовому засіданні 11.06.2025 судом проголошено скорочене рішення.

Заслухавши вступне слово та пояснення, надані представниками сторін у судовому засіданні, дослідивши заяви по суті справи та письмові докази, надані сторонами на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року працювала на посаді начальника Відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Бердянського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області.

У редакції Закону України від 21 вересня 2022 року № 2620-IX «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 01 січня 2023 року, припинено діяльність Фонду соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року.

До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 24.05.2023 внесено запис № 021042745 про державну реєстрацію припинення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області (). Правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області є Пенсійний фонд України ().

При цьому відбулось скорочення усього штату та усієї чисельності працівників, визначених штатними розписами Відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Бердянського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та Управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві з 18 квітня 2023 року, у тому числі й посади, яку обіймала позивач.

Відповідно до попередження про наступне звільнення від 17 січня 2023 року, позивача попереджено про звільнення з 18 квітня 2023 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням посади.

Також в цьому попередженні позивача повідомлено, що згідно з нормами чинного законодавства України та роз`яснень Міністерства економіки України від 13 січня 2023 року не передбачено можливості переведення працівника, який працює за трудовим договором, на посаду державної служби до органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації.

16 грудня 2023 року Виконавчою дирекцією Фонду прийнято наказ № 54-090 про скорочення всього штату та усієї чисельності працівників.

Наказом №147-к від 18 квітня 2023 року ОСОБА_1 звільнено з 18 квітня 2023 року з посади начальника Відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Бердянського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників.

Не погоджуючись з наказом про звільнення та вважаючи протиправними дії відповідачів щодо не переведення позивача у зв`язку з реорганізацією юридичної особи на аналогічну або подібну за функціональним призначенням посаду Пенсійного фонду України, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відповідно до яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем наказу суд виходить з того, що статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 №2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №2620), яким Закон України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105) викладено в новій редакції.

Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 (в редакції Закону №2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення Фонду соціального страхування України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації Фонду соціального страхування України.

Головою комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України 16.01.2023 видано наказ №9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», п. 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.

На виконання п. 2 Розділу VII Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», на підставі наказу комісії з реорганізації ФСС України №9-ОД від 16.01.2023 «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», керуючись ч. 4 Цивільного кодексу України, ст. ст.49-2, 49-4 КЗпП України, ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», головою комісії з реорганізації УВД ФССУ у Запорізькій області видано відповідний наказ «Про скорочення чисельності та штату працівників відділень».

Правові засади i гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної i творчої праці визначає КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Згідно з частиною 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої i третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Зокрема, Верховний Суд в постанові від 05.10.2020 у справі №451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва i праці, скорочення чисельності a6o штату працівників, чи додержано власником a6o уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу a6o що власник, a6o уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з пунктом 2 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 23.09.1999 №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»(в редакції, що діє з 01.01.2023) (далі - Закон №1105-XIV) передбачено припинити Фонд соціального страхування України (далі - ФСС України) та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їx шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області припинено 24.05.2023 (номер запису №021042745, підстава - рішення щодо реорганізації), правонаступник - Пенсійний фонд України.

Відповідно до ч.1 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) aбo ліквідації.

У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Згідно із ч. 3 ст. 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд aбo орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії a6o ліквідатора та встановлюють порядок i строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» (далі - Постанова №1442), зокрема: утворено комісію з реорганізації ФСС України та комісію з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФСС України (далі управління ВД ФСС України), установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь ВД ФСС України на період до завершення ix реорганізації; зобов`язано голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь ВД ФСС України у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом №2620.

Пунктом 1 Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за №40/26485 (із змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 21.12.2022 №28-2, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 20.01.2023 за №124/39180) (далі - Положення №28-2), передбачено, що Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Головні управління Пенсійного фонду України підпорядковуються Пенсійного фонду України та разом з управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями утворюють систему територіальних органів Пенсійного фонду України.

Пунктом 12 Положення №28-2 визначено, що управління є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс та кошторис видатків, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Відповідно до підпункту 6 пункт 10 Положення №28-2 начальник Головного управління призначає на посади та звільняє з посад керівників самостійних структурних підрозділів головного управління Пенсійного фонду України, інших державних службовців та працівників головного управління Пенсійного фонду України, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їx заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до підпункту 7 пункту 11 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280 (далі - Положення № 280), Голова правління Пенсійного фонду України призначає на посади та звільняє з посад за погодженням з Міністром соціальної політики лише керівників та заступників керівників територіальних органів Пенсійного фонду України відповідно до законодавства про державну службу.

Таким чином, Пенсійний фонд України не є суб`єктом призначення державних службовців головних управлінь Пенсійного фонду України.

Суд також звертає увагу, що часткове правонаступництво, зокрема публічне правонаступництво, є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому.

Верховний Суд у постанові від 11.02.2021 у справі №826/9815/18 виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними i можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. Суд наголосив, що такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.

Також, у постанові від 09.12.2024 у справі №712/4776/23 Об`єднана палата Верховного Суду виклала такий правовий висновок: «внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом №2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).

Внаслідок передачі Пенсійному фонду України та його територіальним органам функцій Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень з 01.01.2023 виникло специфічне публічне правонаступництво, тобто передання адміністративної компетенції одного суб`єкта приватного права до іншого суб`єкта публічного права внаслідок припинення виконання першим суб`єктом покладеної на нього функції. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права i обов`язки.

При цьому, повне (універсальне) правонаступництво передбачає перехід до правонаступника всіх прав i обов`язків (у тому числі майнових) того суб`єкта, якому вони належали раніше. Це має місце, зокрема, у разі припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення). Підстави для повного (універсального) правонаступництва виникають з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, що реорганізується».

Матеріалами справи встановлено, що позивач попереджена, що скороченню підлягає весь штат та чисельність працівників Управління виконавчої дирекції Фонду у Запорізькій області та його відділень, інша робота в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області та його відділеннях позивачу не пропонується.

Згідно з положеннями пункту 1 Положення №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується i координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1105 правовий статус, порядок утворення та діяльності уповноваженого органу управління визначаються відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У період до перетворення Пенсійного фонду в неприбуткову самоврядну організацію відповідно до пункту 12 розділу XV Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) Пенсійний фонд функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону (крім норм, зазначених в абзаці шостому пункту 1 цього розділу) та Положення про Пенсійний фонд України.

Пенсійний фонд України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках (пункт 14 Положення №280).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1105 (у редакції з 01.01.2023) уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду України визначаються, зокрема Законом №1058-IV та Положенням №280.

Згідно із пунктом 12 розділу «Прикінцеві положення Закону №1058-IV» на працівників Пенсійного фонду та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду, поширюється дія Закону України «Про державну службу».

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон №889-ХІІ. Цим Законом визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави i суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина 3статті 5 Закону №889-ХІІ).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 Закону №889-ХІІ вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Прийнявши рішення про припинення Фонду соціального страхування України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників Фонду соціального страхування України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях.

В силу положень пунктів 1 i 2 частини першої статті 41 Закону №889-ХІІ без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та cyб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Поняття рівнозначна посада закріплено на законодавчому рівні та визначено у п.6 ч.1 ст.2 Закону №889-ХІІ, згідно якого, це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України під час затвердження схеми посадових окладів на посадах державної служби за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері трудових відносин, погодженим із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Отже, саме Закон №889-ХІІ визначає поняття рівнозначної посади, як посади державної служби, що належать до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу. Натомість, КЗпП України такого поняття як рівнозначна посада не містить.

Розмежування сфер застосування принципів та норм публічного i приватного права є одним із ключових принципів, який реалізовано шляхом регламентування Законом про державну службу вcіx питань вступу, проходження та припинення державної служби (зокрема, оформлення прийняття на службу та звільнення, надання відпусток, встановлення соціальних гарантій тощо).

Необхідність розрізнення у законі проходження державної служби та звичайної трудової діяльності зумовлена тим, що державні службовці, виконуючи завдання i функції держави, мають особливий статус, забезпечують права та свободи громадян, захист публічного інтересу.

Крім цього, на державного службовця поширюються обмеження, запроваджені для уникнення конфлікту інтересів, суміщення державної служби з іншими видами діяльності.

Отже, чинним законодавством України не передбачено можливості переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія загальних норм трудового права, на посаду державної служби, на яку поширюється дія спеціальних норм права.

За таких умов, переведення працівників ФСС України на посади державної служби у Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечить вимогам Закону №889-ХІІ.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч.5 ст.10 Закону України від 12.05.2015 №389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон №389-VІІІ) у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад, а також за наявності у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік. Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до абз.3 ч.7 ст.10 Закону №389-VІІІ після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.

Суд зазначає, що вказана норма передбачає саме призначення на посаду державної служби, яке, у відповідності до абз.3 ч.7 ст.10 Закону №389-VІІІ є строковим. Зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідуються (припиняються) на посади державної служби.

З огляду на вказане, суд вважає помилковими доводи позивача щодо обов`язку правонаступника роботодавця запропонувати вакантні посади в Пенсійному фонді України чи її територіальних органах (ст.49-2 КЗпП України) та вимоги позивача на переведення на іншу рівнозначну посаду в Пенсійному фонді України, оскільки відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються саме Законом №889-ХІІ, якщо інше не передбачено цим же законом (ч.2 ст.5 Закону №889-ХІІ), тобто для зайняття посад державної служби кандидат повинен відповідати вимогам викладеним в Законі №889-ХІІ.

При цьому, в ході судового розгляду встановлено, що позивачка була ознайомлена з вакантними посадами в Головному управлінні Пенсійного фонду в Запорізькій області та мала можливість працевлаштуватися, звернувшись до відповідача 1 із заявою, заповненою особовою карткою встановленого зразка та документами, згідно з вимогами законодавства, встановленими для зайняття відповідної посади.

Однак, до суду не надано доказів подання позивачкою до Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення її на вакантні посади.

Щодо посилання позивача на те, що відповідачем не запропоновано їй вакантні посади не державної служби, суд звертає увагу на те, що жодним нормативно-правовим актом України не визначено процедури та форми щодо пропозиції роботи, проте такі пропозиції здійснювалися у спосіб, що гарантував доведення інформації до позивача.

Посилання позивача на відсутність законодавчих заборон на її переведення як працівника без проведення конкурсу у випадку реорганізації юридичної особи (працівники якої не є державними службовцями) на посаду державної служби до органу, приєднання якого здійснюється внаслідок реорганізації, при тому що установа-правонаступник поряд зі своїми функціями, здійснює функції реорганізованої особи, суд вважає необґрунтованими, оскільки порядок призначення особи на державну службу законодавчо визначений і будь-яких виключень не містить.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржений наказ є обґрунтованим та прийнятий за наявності правових підстав, тому скасуванню не підлягає.

Заважаючи, що в ході судового розгляду спору визнано правомірним оскаржений наказ про звільнення позивача, тому похідні вимоги про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку задоволенню не підлягають.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, є не обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про відмову задоволені адміністративного позову.

З урахуванням положень статті 139 КАС України, у зв`язку з відмовою в позові розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.2, 5, 9, 77, 132, 243-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.158-Б; ), Пенсійного фонду України (01014, м. Київ, вул. Бастіонна, 9; ), про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 16 червня 2025 року.

Суддя М.О. Семененко