Справа № 320/21027/24
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2025-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року м. Київ № 320/21027/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Любенко Д.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - Ларіонов М.О.

від відповідача - Павленко С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА

ЕЛЕВАТОРНА КОМПАНІЯ"

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська елеваторна компанія» з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, в якому позивач просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 06.02.2024 № 75220701.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з висновками акта перевірки, прийнятим податковим повідомленням-рішенням ГУ ДПС у м. Києві, визначеними грошовими зобов`язаннями та штрафними (фінансовими) санкціями, нарахованими контролюючим органом, позивач не погоджується, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать податковому законодавству і правилам бухгалтерського обліку, а отже є необґрунтованими та безпідставними. Позивач вважає, що правомірно визнано об`єкт утримуваним для продажу. Також наголошував на відсутності обов`язку проводити переоцінку об`єкта на дату балансу. Стверджував, що ним правомірно визначено справедливу вартість об`єкта на рівні ціни продажу та віднесення об`єкта до складу об`єктів, утримуваних для продажу, що не вплинуло на фінансовий результат. Також наголошував на тому, що оскільки при інвентаризації було виявлено нестачу кукурудзи контрагенту, позивачем правомірно виплачено фінансові зобов`язання по претензії.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.06.2024 відкрито провадження в адміністративній справі № 320/21027/24, вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідач у відзиві на позов позовні вимоги не визнав. Вказував, що діяв в межах, у порядку та спосіб, встановлений законодавством. Пояснював, що підприємством здійснено неправомірне переведення об`єкту основних засобів з рахунків 10 "Основні засоби" та 15 "Капітальні інвестиції" на рахунок 286 "Необоротні активи та групи вибуття, утримувані для продажу", у ході чого об`єкт було відображено за чистою вартістю реалізації, а також відображено втрати від знецінення активів. Стверджував, що позивачем не надано актів справедливої оцінки вартості майна, наказів щодо створення інвентаризаційної комісії, для визначення справедливої вартості майна, актів оцінки та технічного стану майна, актів знецінення майна та порівняння вартості даного об`єкту до аналогічних об`єктів на ринку, щоб засвідчити про ознаки зменшення корисності активів. Також звертав увагу, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що при інвентаризації було виявлено нестачу кукурудзи саме ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА", що стало наслідком виплати фінансових зобов`язань по претензії. Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Такі доводи заперечені позивачем у наданій суду відповіді на відзив, в якій додатково наголошено на обґрунтованості позовних вимог.

Протокольною ухвалою від 20.02.2025 суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити справу по суті заявлених позовних вимог.

У судовому засіданні 05.06.2025 представник позивача підтримав доводи позовної заяви та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позов заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з такого.

На підставі направлень від 26.01.2022 №1315/26-15-07-01-03, №1312/26-15-07-01-07, №1331/26-15-07-07-03, №1329/26-15-07-08-04, №1324/26-15-07-10-03, №1320/26-15-07-03-05, № 1318/26-15-07-10-02, від 08.12.2023 №22845/26-15-07-01-03, № 22846/26-15-07-01-03, №22847/26-15-07-03-01, виданих Головним управлінням ДФС м. Києві, Головним управлінням ДПС у м. Києві проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «Українська елеваторна компанія» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2018 по 30.09.2021, валютного за період з 01.07.2018 по 30.09.2021, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.07.2018 по 30.09.2021 та іншого законодавства за відповідний період.

За результатами перевірки складено акт від 27.12.2023 № 86264/ж5/26-15-07-01- 03/39184446.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «УКРАЇНСЬКА ЕЛЕВАТОРНА КОМПАНІЯ»:

- п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст.134 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI зі змінами та доповненнями; п.1., п. З розділу ІІ Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 27 "Необоротні активи, утримувані для продажу, та припинена діяльність", затвердженого наказ Міністерства фінансів України від 7 листопада 2003 року №617, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2003 р. за N 1054/8375 із змінами і доповненнями, п.5 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 28 «Зменшення корисності активів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 грудня 2004 року №817 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 р. за №35/10315; п. 16, п. 31 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 №92, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.05.2000 за №288/4509; п. 5-29 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за №27/4248, в результаті чого завищено від?ємне значення об?єкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 22 095 505 грн., у тому числі за 2020 рік у сумі 22 095 505 грн.;

- п. 266.1.1 п. 266.1, п.п. 266.2.1 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями, що призвело до заниження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018, 2019, 2020, 2021 роки (ГУ ДПС у Вінницькій області Гайсинська ДПІ ) у сумі 344676,39 грн.;

- п.п. 266.7.5 п. 266.7 статті 266 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями, неподання декларацій за 2018, 2019, 2020, 2021 роки до ГУ ДПС у Вінницькій області Гайсинська ДП;

- п.п. 266.1.1 п. 266.1, п.п. 266.2.1 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями, що призвело до заниження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018, 2019, 2020, 2021 роки (до ГУ ДПС у Вінницькій області Гайсинська ДПІ) у сумі 717317,76 грн.;

-п.п. 266.7.5 п. 266.7 статті 266 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями, неподання декларацій за 2018, 2019, 2020,2021 роки до до ГУ ДПС у Вінницькій області Гайсинська ДП;

-п. 266.1.1 п. 266.1, п.п. 266.2.1 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями, що призвело до заниження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018, 2019, 2020,2021 (ГУ ДПС у Вінницькій області Шаргородська ОДПІ) у сумі 1573251,64 грн.;

-п.п. 266.1.1 п. 266.1, п.п. 266.2.1 п. 266.2, статті 266 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями, що призвело до заниження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018, 2019, 2020, (Гайсинська ДІ (код ДІІ - 204)) у сумі 196013,77 грн.;

-п.п. 266.1.1 п. 266.1, п.п. 266.2.1 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями та неподання декларацій за 2019, 2020 роки (ГУ ДПС у Запорізькій області Василівська ДПІ (код ДПІ - 812)) у сумі 340731,83 грн.;

- п.п. 266.7.5 п. 266.7 статті 266 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями, неподання декларацій за 2018, 2019, 2020 роки до У ДПС у Запорізькій області Василівська ДП (код ДПІ - 812);

- порушено п.п. 266.1.1 п. 266.1, п.л. 266.2.1 п. 266.2 статті 266 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями, що призвело до заниження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018, 2019, 2020, 2021 (ГУ ДПС у Черкаській області Смілянська ДПІ (код ДПІ - 2321) у сумі 214398,62 грн.

На підставі висновків акта перевірки, відповідачем прийняте податкове повідомлення - рішення від 06.02.2024 №75220701, яким позивачу зменшено суму від?ємного значення об?єкта оподаткування податком на прибуток за 3 квартали 2021 року на суму 22 095 505 грн.

Не погодившись з податковим повідомленням-рішенням, позивачем подано скаргу до контролюючого ДПС України (в порядку ст. 56 ПК України).

Рішенням ДПС України від 18.04.2024 №11287/6/99-00-06-01-01-06, скаргу позивача залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення залишено без змін.

Вважаючи протиправним податкове повідомлення-рішення, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пункту 14.1.36 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, надання послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Положеннями пункту 44.2 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами статті 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких основних принципах, зокрема, превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми; безперервність - оцінка активів та зобов`язань підприємства здійснюється виходячи з припущення, що його діяльність буде тривати й надалі.

Наведені норми підтверджують висновок про те, що первинні документи для цілей оподаткування повинні містити відомості про факти реальної підприємницької та іншої діяльності, які впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення.

Згідно з абзацом одинадцятим статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із визначеннями, наданими у статті 1 зазначеного Закону:

зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди;

фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства;

витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками);

доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників);

Абзацом другим пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (в редакції, чинній на час укладення угод) визначено, що господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

З аналізу викладених норм слідує, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції, якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку, навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

За змістом підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є, зокрема, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Статтею 135 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Приписами абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання, яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункт 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

В акті перевірки контролюючий орган зазначив, що вказані висновки обґрунтовуються ймовірними порушеннями, допущеними позивачем по двох епізодах:

1) завищення позивачем витрат на 17 649 746,06 грн внаслідок відображення втрат від знецінення активів (об?єкт нерухомості 06 "Михайлівка");

2) завищення позивачем витрат на 4 445 759,30 грн, сплачених по претензії на користь ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА" ().

Щодо протиправності висновків перевірки про завищення позивачем витрат на 17 649 746,06 грн внаслідок відображення втрат від знецінення активів, суд звертає увагу на таке.

Позивач володів на праві власності комплексом рухомого та нерухомого майна Михайлівський зерносклад (зазначений у бухгалтерських регістрах позивача як об?єкт 06 "Михайлівка"), який складався з:

-комплексу будівель на споруд комбінату хлібопродуктів, що знаходилися за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, смт. Пришиб, вул. Елеваторна, буд. 1;

-рухомого майна, зокрема, обладнання та оргтехніки, що перебували на територій будівель та споруд комбінату хлібопродуктів;

-транспортний засіб (локомотив), який використовувався для обслуговування будівель на споруд комбінату хлібопродуктів.

Балансова вартість об?єкта складала 27 892 042,00 грн. Позивачем було прийнято рішення про продаж об?єкта, і з урахуванням отриманих від потенційних покупців цінових пропозицій, позивачем було укладено попередній договір купівлі-продажу від 03.02.2020 № 142.

Згідно з договором між позивачем як продавцем та ТОВ "АГРОМАРКЕТ-А" (), як покупцем, яким було зафіксовано ціну за продаж об?єкта у сумі 500 000 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату продажу.

У зв`язку з цим, позивачем було переведено об?єкт з рахунків 10 "Основні засоби" та 15 "Капітальні інвестиції" на рахунок 286 "Необоротні активи та групи вибуття, утримувані для продажу (надалі - "рахунок 286"), після чого об?єкт було відображено за чистою вартістю реалізації, а також відображено втрати від знецінення активів на суму 17 649 746,06 грн. У подальшому об?єкт було реалізовано.

В акті перевірки контролюючий орган дійшов висновку, що позивач не мав права переводити об?єкт на рахунок 286 та відображати за чистою вартістю реалізації, оскільки не було проведено оцінку та інвентаризацію об?єкта, внаслідок чого умови його продажу не відповідали звичайним умовам продажу для подібних активів.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача з огляду на таке.

Після укладення позивачем попереднього договору про продаж об?єкта, на виконання правил Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 27 "Необоротні активи, утримувані для продажу, та припинена діяльність" (далі - "П(С)БО 27") об?єкт було переведено на рахунок 286.

Згідно з п. 1 Розд. ІІ П(С)БО 27, відповідно до яких Необоротний актив та група вибуття визнаються утримуваними для продажу у разі, якщо:

- економічні вигоди очікується отримати від їх продажу, а не від їх використання за призначенням;

- вони готові до продажу у їх теперішньому стані;

- їх продаж, як очікується, буде завершено протягом року з дати визнання їх такими, що утримуються для продажу;

- умови їх продажу відповідають звичайним умовам продажу для подібних активів;

- здійснення їх продажу має високу ймовірність, зокрема якщо керівництвом підприємства підготовлено відповідний план або укладено твердий контракт про продаж, здійснюється їх активна пропозиція на ринку за ціною, що відповідає справедливій вартості.

Також, відповідно до п. 3 Розд. ІІ П(С)БО 27 Первісне визнання необоротних активів та групи вибуття як утримуваних для продажу проводиться на дату, коли щодо активів, групи вибуття задовольняються умови, наведені в пункті 1 цього розділу, або на дату оприбуткування активів, придбаних з метою продажу.

На момент переведення на рахунок 286 об?єкт відповідав усім наведеним умовам, укладення позивачем попереднього договору підтверджує виконання вказаних умов, зокрема:

- намір позивача продати об?єкт у найближчій перспективі, а саме - протягом 10 днів з моменту отримання дозволу від Антимонопольного комітету України про концентрацію суб?єктів господарювання. Наведені наміри виключали можливість використання об?єкта у подальшому у господарській діяльності позивача;

- готовність покупця придбати об?єкт у теперішньому стані. Попередній договір не містить положень щодо виконання позивачем будь-яких будівельно-монтажних робіт, оформлення дозвільних чи інших документів, внесення інших поліпшень до об?єкта;

- висока імовірність продажу об?єкта протягом одного року після його визнання таким, що утримується для продажу. За умовами Попереднього договору, основні договори купівлі-продажу Об?єкта мали бути укладені протягом 10 днів з моменту отримання дозволу від Антимонопольного комітету України про концентрацію суб?єктів господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про захист економічної конкуренції", загальний строк розгляду заяви про надання дозволу на концентрацію становить 30 днів.

Отже, у позивача були підстави вважати, що об?єкт буде продано протягом меншого строку, ніж один рік з моменту його переведення на рахунок 286.

Укладенню попереднього договору передувало дослідження ринку та пошук потенційних покупців, у ході чого було з?ясовано ринкову (справедливу) вартість

об?єкта, а також передбачали сплату покупцем авансового платежу протягом 5 днів з моменту його укладення у сумі 200 000 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату оплати, щоб підтвердити дійсні наміри на укладення основних договорів купівлі-продажу об?єкта.

За цих умов, позивач мав підстави з високою імовірністю розраховувати та продаж об?єкта за основними договорами купівлі-продажу.

Отже, суд дійшов висновку, що на момент переведення на рахунок 286 об?єкт відповідав умовам для його визнання необоротним активом, утримуваним для продажу.

Положення п. 9 Розд. ІІ П(С)БО 27 передбачають правило відображення необоротних активів, утримуваних для продажу, згідно з яким необоротні активи та група вибуття утримувані для продажу, відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності на дату балансу за найменшою з двох величин - балансовою вартістю або чистою вартістю реалізації.

При цьому, п. 4 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 28 Зменшення корисності активів визначено тлумачення чистої вартості реалізації, згідно з якою чиста вартість реалізації - справедлива вартість активу за вирахуванням очікуваних витрат на його реалізацію.

Отже, оскільки на момент перенесення об?єкта на рахунок 286 позивач не передбачав понесення додаткових витрат на реалізацію об?єкта, його чиста вартість реалізації фактично відповідала справедливій вартості.

Відповідно до п. 4 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 Основні засоби слідує, що справедлива вартість - сума, за якою можна продати актив або оплатити зобов`язання за звичайних умов на певну дату.

При цьому, позивач отримав цінову пропозицію щодо продажу об?єкта, яка у подальшому була прийнята позивачем та відображена у попередньому договорі, а також надалі в основних договорах купівлі-продажу нерухомого майна від 18.05.2020 року. Таким чином, за наслідками отримання відповідної цінової пропозиції та укладення попереднього договору купівлі-продажу позивачем було з?ясовано ринкову вартість об?єкта, відповідно до якої об?єкт може бути реалізований на момент отримання відповідної пропозиції, і виявлено, що ринкова вартість об?єкта є суттєво нижчою, аніж його балансова вартість.

За цих умов, зважаючи на положення п. 9 Розд. ІІ П(С)БО 27, позивач був зобов?язаний відобразити об?єкт за чистою вартістю реалізації, а саме за вартістю 10 858 900,29 грн., що і було зроблено позивачем.

При цьому, положення п. 10 Розд. ІІ П(С)БО 27 передбачено, що у разі оцінки за чистою вартістю реалізації сума коригування балансової вартості необоротних активів або групи вибуття, утримуваних для продажу, за винятком тих активів, на які не поширюються вимоги цього Національного положення (стандарту) щодо методики оцінки, визнається іншими операційними доходами (витратами) звітного періоду.

На виконання зазначених положень, позивач протягом звітних періодів І кварталу 2020 року та І півріччя 2020 року відніс різницю між балансовою вартістю об?єкта та чистою вартістю реалізації у сумі 17 649 746,06 грн на рахунок 946 Втрати від знецінення запасів.

Зазначене було наголошено позивачем у судовому засіданні та відображено у бухгалтерських довідках від 15.05.2020 року № ME00031, № ME00032 та № ME00033.

Так, за підсумками І кварталу 2020 року сума втрат від знецінення об?єкта у розмірі 17 053 873,30 грн була включена при формуванні показника рядка 03 РІ Декларації з податку на прибуток за І квартал 2020 року та відображена у Додатку РІ до відповідної декларації у складі податкової різниці за кодом 1.1.2 "сума залишкової вартості окремого об?єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, у разі ліквідації або продажу такого об?єкта", яка збільшила фінансовий результат до оподаткування (з 9 468 437,00 грн до 26 411 434,00 грн).

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 18.05.2020 року № б/н, від 18.05.2020 року № 18/05-20 та від 18.05.2020 року № б/н було реалізовано об?єкт на користь ТОВ "АГРОМАРКЕТ-А" () за загальною вартістю 13 307 441,40 грн, у т.ч. ПДВ 2 217 906,89 грн.

За підсумками І півріччя 2020 року остаточна сума знецінення об?єкта у розмірі 17 649 746,06 грн, та також сума чистої вартості реалізації, за якою Об?єкт було відображено на рахунку 286, була включена при формуванні показника рядка 03 РІ Декларації з податку на прибуток за І півріччя 2020 року та відображена у Додатку РІ до відповідної декларації у складі податкової різниці за кодом 1.1.2 "сума залишкової вартості окремого об?єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, у разі ліквідації або продажу такого об?єкта", та у різниці за кодом 1.2.2 "сума залишкової вартості окремого об?єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної з урахуванням положень статті 138 розділу III Податкового кодексу України, у разі ліквідації або продажу такого об?єкта" (з 39 869 049,00 грн до 37 270 334,00 грн).

У подальшому, суму обох показників, тобто суму втрат від знецінення об?єкта та чисту вартість від реалізації, за наростаючим підсумком було враховано у декларації з податку на прибуток за 2020 рік у складі рядка 03 РІ та відображена у Додатку РІ до відповідної декларації у складі податкових різниць за кодом 1.1.2 "сума залишкової вартості окремого об?єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, у разі ліквідації або продажу такого об?єкта" (загальна суму показника склала 37 343 957,00 грн), та у різниці за кодом 1.2.2 "сума залишкової вартості окремого об?єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної з урахуванням положень статті 138 розділу III Податкового кодексу України, у разі ліквідації або продажу такого об?єкта"

Крім цього, суму обох показників, тобто суму втрат від знецінення об?єкта та чисту вартість від реалізації, за наростаючим підсумком було враховано у декларації з податку на прибуток за 2020 рік у складі рядка 03 РІ та відображена у Додатку РІ до відповідної декларації у складі податкових різниць за кодом 1.1.2 "сума залишкової вартості окремого об?єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, у разі ліквідації або продажу такого об?єкта" (загальна суму показника склала 37 343 957 грн), та у різниці за кодом 1.2.2 "сума залишкової вартості окремого об?єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної з урахуванням положень статті 138 розділу III Податкового кодексу України, у разі ліквідації або продажу такого об?єкта".

Загальна сума показника рядка 1.2.2 "сума залишкової вартості окремого об?єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної з урахуванням положень статті 138 розділу ІІІ Податкового кодексу України, у разі ліквідації або продажу такого об?єкта" склала 37 250 334 грн та включала у себе продаж інших об?єктів основних засобів, зокрема, Гайсинського зерноскладу, зазначеного у бухгалтерських регістрах позивача як "об?єкт 02 "Гайсин".

У свою чергу, суд звертає увагу, що податковий орган в листі про розгляд заперечень на акт перевірки від 30.01.2024 №1770/1/26-15-07-01-03-08 підтверджує правильність відображення позивачем зазначених показників, вказавши, що … «таким чином, підприємство в п. 1.1.2 Додатку РІ вірно відображено залишкову вартість окремого об?єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначену відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, у разі ліквідації або продажу такого об?єкта, відповідно до положень п. 4 національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "основні засоби", та яка склала 37 343 957 грн".

Позивач у судовому засіданні наголошував, що у процесі переведення об?єкта до складу необоротних активів, отримуваних для продажу, на виконання положень П (С) БО 27 було здійснено знецінення об?єкта, а переоцінка об?єкта не здійснювалася і не повинна була здійснюватися з огляду на відсутність у позивача підстав вважати, що балансова вартість об?єкта суттєво відрізняється від його справедливої вартості на дату балансу, що є вірним твердженням. Позаяк, з огляду на відсутність переоцінки об?єкта, позивач не був зобов?язаний застосовувати податкову різницю, передбачену п. 138.1 ст. 138 ПК України та збільшувати фінансовий результат на суму уцінки та втрат від зменшення корисності основних засобів та/або нематеріальних активів, включених до витрат звітного періоду відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, та, відповідно, не мав обов?язку відображати зазначену різницю у складі рядка 1.1.1.1 Додатка РІ до податкової декларації за 2020 рік.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем дотримано вимог ПК України, а також правил бухгалтерського та податкового обліку при відображенні продажу об?єкта протягом перевіряємого періоду.

Щодо тверджень податкового органу, що позивач повинен був здійснювати переоцінку об?єкта на дату балансу та відповідно до положень п. 183.1 ст. 183 ПК України, включивши суму уцінки та втрат від зменшення корисності основних засобів та/або нематеріальних активів, включених до витрат звітного періоду відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності до складу різниць, що збільшують фінансовий результат до оподаткування.

В обґрунтування обов?язку позивача проводити переоцінку, відповідач посилається на положення п. 16 П(С)БО 7, в якому вказано, що підприємство може переоцінювати об?єкт основних засобів, якщо залишкова вартість цього об?єкта суттєво відрізняється від його справедливої вартості на дату балансу.

З цього приводу, суд зазначає таке.

Передусім, суд звертає увагу на те, що наведене положення передбачає право позивача переоцінювати об?єкти основних засобів, а не обов?язок. Водночас, правила П(С)БО 7 не містять підстав, за наявності яких позивач був би зобов?язаний проводити переоцінку основних засобів.

Згідно листа Міністерства фінансів України від 20.03.2003 №053-2940, норма НП(С)БО 7 стосовно переоцінки основних засобів не є імперативною та має лише дозвільний характер, тобто підприємствами облік основних засобів може здійснюватися за пріоритетною - історичною (фактичною, первісною) - вартістю придбання цих об?єктів або за переоціненою вартістю.

Тобто, переоцінка основних засобів є одним із передбачених варіантів відображення основних засобів у бухгалтерському обліку, і його застосування чи незастосування залишається на розсуд платників податків.

Наведене також підтверджується постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.05.2023 у справі №160/14624/212, у якій вказано: "...приймаючи до уваги наведене колегія суддів з огляду на те, що норма П(С)БО 7 щодо переоцінки основних засобів не є імперативною та має лише дозвільний характер, а кількісні критерії та якісні ознаки істотності інформації про господарські операції, події й статті фінансової звітності визначає керівництво підприємства, якщо такі критерії не встановлено П(С)БО, іншими нормативно-правовими актами".

Отже, позивач наділений правом самостійно вирішувати питання доцільності проведення переоцінки основних засобів. При цьому, основним аспектом при вирішенні питання щодо проведення переоцінки є наявність достатніх підстав вважати, що залишкова вартість цього об?єкта суттєво відрізняється від його справедливої вартості.

Водночас, позивач у позовній заяві та у судовому засіданні наголошував, що не мав підстав проводити переоцінку об?єкта, оскільки не було жодних передумов вважати, що балансова вартість відрізняється від справедливої вартості.

Пунктом п. 6 П(С)БО 28 Зменшення корисності активів визначені ознаки зменшення корисності активів:

6.1. Зменшення ринкової вартості активу протягом звітного періоду на суттєво більшу величину, ніж очікувалось.

6.2. Застаріння або фізичне пошкодження активу.

6.3. Суттєві негативні зміни в технологічному, ринковому, економічному або правовому середовищі, у якому діє підприємство, що відбулися протягом звітного періоду або очікувані найближчим часом.

6.4. Збільшення протягом звітного періоду ринкових ставок відсотка або інших ринкових ставок доходу від інвестицій, яке може вплинути на ставку дисконту і суттєво зменшити суму очікуваного відшкодування активу.

6.5. Перевищення балансової вартості чистих активів підприємства над їх ринковою вартістю.

6.6. Суттєві зміни способу використання активу протягом звітного періоду або такі очікувані зміни в наступному періоді, які негативно впливають на діяльність підприємства.

6.7. Інші свідчення того, що ефективність активу є або буде гіршою, ніж очікувалось.

Водночас, станом на дату річного балансу стосовно об?єкта жодна із наведених ознак не виконувалася, що не спростовано податковим органом, у зв?язку з чим позивач не мав підстав вважати доцільним проводити переоцінку об?єкта.

Щодо тверджень контролюючого органу, що позивачем не було проведено оцінку об?єкта та його інвентаризацію, а отже, не з?ясовано справедливу вартість об?єкта, у зв?язку з цим позивач не мав права переводити об?єкт до складу необоротних активів, утримуваних для продажу, та здійснювати знецінення об?єкта на суму 17 649 746,06 грн, суд зазначає таке.

Насамперед, проведення оцінки майна або його інвентаризація не є обов?язковою передумовою для переведення об?єкта до складу необоротних активів, утримуваних для продажу, та його відображення за чистою вартістю реалізації.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", об?єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов?язковим згідно з законодавством.

Випадки обов?язкового проведення інвентаризації передбачено п. 7 Положення про інвентаризацію активів та зобов?язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 № 879 (далі - Положення №879).

При цьому, переведення активу в необоротний актив, утримуваний для продажу, а також реалізація цього активу не є підставами для обов?язкового проведення інвентаризації відповідно до вимог Положення № 879.

Перед складанням річної фінансової звітності, позивачем було проведено інвентаризацію за 2019 рік. При цьому, за результатами інвентаризації за об??єктом не було виявлено недостачі складових елементів об?єкта, що дало б підстави для висновку, що комплектність складових частин об?єкта свідчить про його знецінення.

Відповідно до п. 5 Положення №879, метою інвентаризації є забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства.

Водночас, інвентаризація не є методом визначення ринкової вартості активу, а результати її проведення за своєю суттю не можуть сприяти визначенню справедливої ціни такого активу. Інвентаризація спрямована на встановлення реальної наявності активів або їх нестачі, але не визначає стан і тим більше вартість таких активів. Тобто, результати інвентаризації щодо наявності або відсутності того чи іншого активу не можуть свідчити про зменшення корисності активів.

Таким чином, у позивача був відсутній обов?язок проводити інвентаризацію об?єкта для цілей його переведення в необоротний актив, утримуваний для продажу, а отже твердження податкового органу щодо недотримання позивачем положень П(С)БО 27 є безпідставним та судом відхиляються.

Також в акті перевірки податковий орган зазначає, що позивачем не було проведено оцінку об?єкта, а відтак даний об?єкт не може відображатися на рахунку 286.

З цього приводу, суд звертає увагу на таке.

Правилами П(С)БО 27 не передбачено обов?язкової оцінки майна для його переведення до складу необоротних активів, утримуваних для продажу.

Так, проведення оцінки майна регулюється Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", стаття 7 якого містить перелік підстав, коли така оцінка є обов?язковою.

Окрім того, ПК України передбачає деякі додаткові підстави для обов?язкового проведення оцінки майна із залученням професійного оцінювача, а саме, "з метою реалізації майна, яке перебуває у податковій заставі" (п. 95.10 ст. 95 ПК України), а також у випадку, коли стороною договору є фізична особа, і фізична особа отримує дохід від продажу (п. 172.4 ст. 172 ПК України).

При цьому, ані ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", ані ПК України не містять таких підстав для проведення оцінки майна, як "переведення активу в необоротний актив, утримуваний для продажу", та його відображення за чистою вартістю реалізації.

Відповідач вказує на застосування у ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" підставу для оцінки об`єкта, а саме - переоцінка основних фондів для цілей бухгалтерського обліку.

Однак, наведений випадок обов?язкового проведення оцінки майна застосовується виключно до переоцінки основних фондів за правилами п. 16 П(С)БО 7. При цьому, податковий орган в акті перевірки вказує, що позивач не здійснював переоцінку об?єкта, у зв?язку з чим у позивача був відсутній обов?язок проводити його оцінку. Крім того, правила П(С)БО не містять обов?язкової вимоги проведення оцінки для з?ясування справедливої вартості об?єкта. Таким чином, твердження податкового органу щодо непроведення позивачем оцінки об?єкта є безпідставними та неправомірними.

Щодо справедливої вартості об?єкта, суд звертає увагу на таке.

Правилами П(С)БО для визначення справедливої вартості активу не передбачено проведення інвентаризації, оцінки майна, залучення інших фахівців чи здійснення будь-яких інших заходів, що свідчить про те, що позивач не обмежений у праві самостійно визначати справедливу вартість об?єкта.

Поняття справедливої вартості викладене в П(С)БО 7, згідно з яким справедлива вартість це сума, за якою можна продати актив або оплатити зобов`язання за звичайних умов на певну дату.

Тобто, справедливою вартістю вважається та вартість, за яку актив може бути реалізований у конкретний момент часу.

Задля визначення справедливої вартості активу позивачем досліджено активний ринок цінових пропозицій щодо аналогічних чи подібних за своїми властивостями об?єктів у тій самій місцевості та залучено консультанта ТОВ "АТЛАС ЕКСПОРТ" ().

ТОВ "АТЛАС ЕКСПОРТ" здійснювало для позивача первинне дослідження ринку та порівняння цін на подібні об?єкти на території України.

У ході аналізу та порівняння пропозицій за іншими пропозиціями було визначено ціну об?єкта на рівні 35 доларів США за тонну потужності зберігання зерна.

У подальшому, ТОВ "АТЛАС ЕКСПОРТ" () підготовлено презентаційні матеріали, необхідні для комунікації та переговорів з потенційними покупцями, визначено коло потенційних покупців об?єкта та проведено переговори з 51 потенційним покупцем щодо можливих умов укладення угоди.

За результатами проведених переговорів було отримано дві цінові пропозиції на придбання об?єкта:

- від ТОВ "ЛОХВИЦЯ ЗЕРНО" () у сумі еквівалентній 400 000 доларів США;

- від ТОВ "ФІРМА АДВЕРС" (), що є частиною групи компаній GR-Agro, у сумі еквівалентній 500 000 доларів США.

У подальшому, позивачем було підписано попередній договір з ТОВ «ФІРМА АДВЕРС», яким було зафіксовано ціну продажу об?єкта на рівні цінової пропозиції - еквівалент 500 000 доларів США.

В акті перевірки податковий орган зазначає, що позивач неправомірно відніс об?єкт до складу утримуваних для продажу та неправомірно відобразив втрати від знецінення об?єкта у розмірі 17 649 746,06 грн. В обґрунтування своєї позиції відповідач вказує, що позивач був зобов?язаний провести переоцінку об?єкта, збільшити фінансовий результат на суму уцінки об?єкта та відобразити суму уцінки у рядку 1.1.1.1 Додатка РІ декларації з податку на прибуток.

Водночас, позивач відніс об?єкт до складу об?єктів, утримуваних для продажу, та його відобразив за чистою вартістю реалізації, що узгоджується з нормами податкового законодавства, оскільки внаслідок визнання об?єкта утримуваним для продажу позивач не занизив фінансовий результат та, відповідно, податкові зобов?язання з податку на прибуток.

Натомість, податковий орган не заперечує правильність декларування позивачем показника рядка 1.1.2 Додатка РІ до податкової декларації з податку на прибуток, однак наполягає на додатковому одночасному застосуванню податкової різниці на суму уцінки об?єкта у складі рядка 1.1.1.1 Додатка РІ до податкової декларації з податку на прибуток.

Однак, одночасне врахування суми знецінення об?єкта у розмірі 17 649 746,06 грн у складі рядка 1.1.2 та відображення податкової різниці на ту ж суму у складі рядка 1.1.1.1 призведе до повторного збільшення фінансового результату на одну і ту ж саму суму, що призведе до надмірного податкового навантаження на позивача у зв?язку з подвійним оподаткуванням одного і того ж доходу.

Також, судом враховується й те, що до матеріалів справи стороною позивача було надано висновок експерта №1041/77901 за результатами проведення судовим експертом Чирко Л.Ф. судово-економічної експертизи від 01.11.2024. Так, експерт була попереджена про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, про що проставлено власноручний підпис експерта.

Згідно висновку експерта, не підтверджуються документально висновки акта ГУ ДПС у м. Києві «Про результати документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА ЕЛЕВАТОРНА КОМПАНІЯ» () від 27.12.2023 №86264/Ж5/26-15-07-01-03/39184446 щодо завищення ТОВ «УКРАЇНСЬКА ЕЛЕВАТОРНА КОМПАНІЯ» від?ємного значення об?єкта оподаткування податком на прибуток за 2020 рік на загальну суму 17 649 746,06 грн. за рахунок завищення суми інших операційних витрат на суму вартості знецінення активів.

Отже, суд вважає, що твердження податкового органу щодо незбільшення фінансового результату до оподаткування на суму уцінки та втрат від зменшення корисності основних засобів або нематеріальних активів за 2020 рік у сумі 17 649 746,06 грн не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а також у висновку експерта, відтак податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 06.02.2024 № 75220701 в частині визначення суми завищеного значення об`єкта оподаткування податку на прибуток у розмірі 17 649 746,06 грн. підлягає скасуванню, як протиправне.

Щодо протиправності висновків акта перевірки про завищення позивачем витрат на 4 445 759,30 грн, сплачених по претензії ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА", суд зазначає таке.

Згідно висновку експерта № 1041/77901 від 01.11.2024, висновки акта ГУ ДПС у м. Києві «Про результати документальної планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА ЕЛЕВАТОРНА КОМПАНІЯ» () від 27.12.2023 №86264/Ж5/26-15-07-01-03/39184446 щодо завищення ТОВ «УКРАЇНСЬКА ЕЛЕВАТОРНА КОМПАНІЯ» від?ємного значення об?єкта оподаткування податком на прибуток за 2020 рік за рахунок завищення витрат на суму виявленої недостачі зерна документально підтверджуються частково, а саме у розмірі 23 975,95 грн.

Позивач стверджує, що зерно кукурудзи на Рахнянському зерноскладі належало ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА", якому і було сплачено кошти по претензії, та наголошує про те, що на момент встановлення нестачі, на даному складі зберігалося лише зерно кукурудзи ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА".

У той же час, відповідач наголошує на тому, що у червні 2020 року позивач визнав доходи від послуг зберігання кукурудзи на Рахнянському зерноскладі і від інших клієнтів, про що детально описано при аналізі бухгалтерського рахунку 70 позивача в акті перевірки. Суд відхиляє твердження позивача, не приймає до уваги висновки експерта та погоджується з доводами відповідача, зважаючи на таке.

Між позивачем та ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА" () було укладено договір складського зберігання зерна від 30.06.2019 № 30/06/2019.

Згідно умов якого, позивач як зберігач зобов?язувався приймати від ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА" () як поклажодавця на відповідальне зберігання сільськогосподарську продукцію (зернові культури) для забезпечення її зберігання, та повернути її поклажодавцю в строки та на умовах, передбачених договором.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що на відповідальне зберігання приймаються наступні види сільськогосподарської продукції врожаю 2019 року ("Продукція" та/або "зерно"): пшениця; ячмінь; кукурудза; соняшник; ріпак; соя.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що продукція зберігається за адресою:

-Рахнянський зерносклад - Вінницька область, Шаргородський район, село Рахни-Лісові, вул. Гагаріна, 62; Вінницька область, Шаргородський район, село Рахни-Лісові, вул. Миру, 40;

- Гайсинський зерносклад - Вінницька область, м. Гайсин, вул. Станційна, 2; Вінницька область, Гайсинський р-н, с. Губник, вул. Привокзальна, 20; Вінницька область, Гайсинський район, с. Зятківці, вул. Залізнична, 1 А;

- Сердюківський зерносклад-Черкаська область, Смілянський район, с. Сердюківка, вул. Залізнична, 1;

-Михайлівський зерносклад-Запорізька область, смт. Пришиб, вул. Елеваторна, 1.

Позивач у позовній заяві та у судовому засіданні стверджував, що за наслідками проведеної інвентаризації, розрахунку природного убутку при зберіганні зерна та зачистки зерна встановлено недостачу належної ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА" продукції кукурудзи 3 класу, у розмірі 1 030,04 метричних тон понад норми природного убутку при зберіганні, про що підприємство повідомило ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА" листом від 16.06.2020 № 16/06/20-1. Відповідач наполягав, що до перевірки, а також до заперечення на акт перевірки, не надано документів з пошуку та встановлення винних осіб.

З цього приводу, суд зазначає таке.

Згідно пояснень позивача, зерно кукурудзи на Рахнянському зерноскладі належало ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА", якому і було сплачено кошти по претензії, також наголошує про те, що на момент встановлення нестачі, на даному складі зберігалося лише зерно кукурудзи ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА".

Однак, такі твердження позивача спростовуються доказами, які встановлені в ході розгляду справи, а саме : згідно даних «бухгалтерського рахунку 70 за 2020 рік» позивачем визнано доходи від послуг зберігання кукурудзи на Рахнянському зерноскладі і від інших клієнтів, про що свідчить акт перевірки (сторінки акта 26-42), що позивачем не спростовано ані в позові, ані в ході розгляду справи.

Крім того, яким саме чином зафіксовано позивачем нестачу саме кукурудзи ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА", позивачем доказів не надано. Матеріали справи також таких доказів не містять.

Досліджений в якості доказу наказ «Про проведення інвентаризації товарних запасів» № 71 від 15.06.2020 містить інформацію про призначену для інвентаризації комісію, до складу якої входить: Голова комісії: керівник зернового складу - Станіславчук О.В, члени комісії: інспектор фірми «COTECNA» - Кузнецов Р.Г., замісник головного бухгалтера - Галицька Г.А, начальник лабораторії - Плужнік Н.В., вагар - Костинчук А.Б., змінний майстер ОСОБА_1 , начальник дільниці №2 - Свистун В.О., при цьому підпису замісника головного бухгалтера Галицької Г.А. наказ не містить.

Суд погоджується з висновками контролюючого органу, що до перевірки так і до суду не надані пояснення осіб, відповідальних за фінансово-господарську діяльність, яким чином визначено нестачу ТМЦ саме ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ Україна". Також, підприємством не були встановлені конкретні особи, винуваті в нестачі ТМЦ, та які мають відшкодувати втрати та покрити збитки.

Зокрема, положеннями п.3.1.4 договору передбачено ведення зберігачем кількісно-якісного обліку руху продукції.

Як до перевірки так і до суду позивачем не надано документів, які б підтверджували наявність кукурудзи, що належить саме ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА" на Рахнянському зерновому складі, її рух, окремі інвентаризаційні описи товарів на відповідальному зберіганні, інформації, яким чином було виявлено нестачу, та встановлення винних матеріально-відповідальних осіб.

Також суд звертає увагу, що юридична адреса ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА" повністю збігається з юридичною адресою позивача : м. Київ, площа Спортивна, 1-А Бізнес-центр «Гулівер», 15 поверх.

Отже за наведеного, суд погоджується з відповідачем що позивачем порушено вимоги Національного положення (стандарту) бухгалтерського облiку 16 "Витрати", п.44.2, п.44.3 ст.44, пп. 134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, завищено суму витрат за 2020 рік на суму 4 445 759,30 грн у сумі коштів, сплачених по претензії ТОВ "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ Україна".

Щодо наказу про проведення перевірки, суд зазначає таке.

У відповідності до пункту 77.4 статті 77 Податкового кодексу про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому (його представнику) не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки надіслано (вручено) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

За нормами пункту 77.6 цієї ж статті допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.

За правилами пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.

18.03.2020 набрав чинності Закон України від 17.03.2020 № 533-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким підрозділ 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України доповнено пунктами 52-1 - 52-5.

Положеннями пункту 52-2 установлено мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня по 31 травня 2020 року, крім документальних позапланових перевірок з підстав, визначених підпунктом 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу. Інформація про перенесення документальних планових перевірок, які відповідно до плану-графіку проведення планових документальних перевірок мали розпочатися у період з 18 березня по 31 травня 2020 року та на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» не були розпочаті, включається до оновленого плану-графіку, який оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, до 30 березня 2020 року. Документальні та фактичні перевірки, що були розпочаті до 18 березня 2020 року та не були завершеними, тимчасово зупиняються на період до 31 травня 2020 року. Таке зупинення перериває термін проведення перевірки та не потребує прийняття будь-яких додаткових рішень контролюючим органом. На період з 18 березня по 31 травня 2020 року зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу.

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесено зміни, зокрема, до пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України і абзац перший пункту 52-2 замінено сімома новими абзацами такого змісту: Установити мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня по 31 травня 2020 року, крім: документальних позапланових перевірок з підстав, визначених підпунктом 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу; фактичних перевірок в частині порушення вимог законодавства в частині: обліку, ліцензування, виробництва, зберігання та транспортування пального, спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів; цільового використання пального та спирту етилового платниками податків; обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками; здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, з підстав, визначених підпунктами 80.2.2, 80.2.3 та 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 цього Кодексу. У зв`язку з цим абзаци другий - четвертий слід вважати відповідно абзацами восьмим - десятим.

29.05.2020 набрав чинності Закон України від 13.05.2020 №591-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким внесено зміни, зокрема до пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, в абзацах першому і дев`ятому слова та цифри «по 31 травня 2020 року» замінено цифрами та словами « 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Крім того, 04.10.2020 набрав чинності Закон України від 17.09.2020 № 909-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцевих положень» якого встановлено, що у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, надано право Кабінету Міністрів України скорочувати строк дії обмежень, заборон, пільг та гарантій, встановлених відповідними законами України, прийнятими з метою запобігання виникненню і поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, крім випадків, коли зазначене може призвести до обмеження конституційних прав чи свобод особи.

За приписами назвного пункту 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України від 17.09.2020 № 909-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 03.02.2021 року №89 «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок», якою постановив скоротити строк дії обмежень, встановлених пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок, дозволивши проведення перевірок юридичних осіб, зокрема: документальних перевірок, право на проведення яких надається з дотриманням вимог пункту 77.4 статті 77 Кодексу.

Зважаючи на встановлені у справі обставини і наведені правові норми, суд приходить до таких висновків.

Так, законодавець шляхом внесення змін до Податкового кодексу України запровадив мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок (крім чітко визначеного переліку видів перевірок) на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), а також зупинив на цей період проведення документальних та фактичних перевірок, що були розпочаті до 18 березня 2020 року та не були завершеними.

У той же час, після прийняття постанови Кабінету Міністрів України № 89 «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок» виникла колізія між нею та нормами Податкового кодексу України у частині можливості здійснювати контрольні заходи шляхом проведення деяких видів перевірок у період з дня набрання чинності такої постанови по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби.

Верховний Суд багато разів вирішував наведену вище колізію.

Зокрема, у постанові від 22.02.2022 у справі №420/12859/21 Верховний Суд зазначив наступне: «мораторій на проведення податкових перевірок на період карантину прямо закріплений пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України (в редакції на момент винесення спірного наказу) та вказана норма в частині обмежень на проведення планових перевірок, була чинною, її дія не зупинялась. Виходячи зі змісту пункту 2.1 статті 2 Податкового кодексу України, зміна приписів Податкового кодексу України здійснюється виключно законами про внесення змін до Кодексу, відповідно зміна строків дії мораторію може бути здійснена виключно шляхом прямого внесення змін до Податкового кодексу України. За наявності суперечливих правил і положень щодо дії мораторію на проведення перевірок, які містяться у Податковому кодексі України і в постанові Кабінету Міністрів України - застосуванню підлягають положення і правила саме Податкового кодексу України».

У постанові від 27.04.2022 року у справі №140/1846/21 Верховний Суд наголосив на неможливості застосування постанови Кабінету Міністрів України №89 як такої, що змінила строки обмежень на проведення планових перевірок, встановлених пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України. Також зазначив і те, що постанова Кабінету Міністрів України №89 прийнята не на підставі та не на виконання Податкового кодексу України та законів з питань митної справи, у зв`язку з чим згідно з пунктом 3.1 статті 3 Податкового кодексу України не може вважатися складовою податкового законодавства і не підлягає застосуванню у питаннях, пов`язаних з оподаткуванням.

У постановах від 01.09.2022 у справі №640/16093/21, від 12.10.2022 у справі №160/24072/21, від 28.12.2022 у справах №420/22374/21, № 540/5445/21, №160/14248/21, від 28.10.2022 у справі № 600/1741/21-а, Верховний Суд констатував, що проведення перевірки на підставі постанови Кабінету Міністрів України №89 (в умовах чинності пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України) є протиправним і тягне за собою наслідки у вигляді скасування прийнятих за результатами такої перевірки податкових повідомлень-рішень.

Таку ж правову позицію викладено і у постанові Верховного Суду від 29.05.2024 у справі №420/19741/21.

На час видання Головним управлінням ДПС у м. Києві наказу №274-п від 13.01.2022 дія карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), не завершилася, а отже діяв і мораторій на проведення документальних планових перевірок. Цей мораторій був прямо закріплений пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Водночас, у 2023 році перевірку поновлено і продовжено, її проведено на підставі іншого наказу №1113-п від 16.02.2022, винесеного на підставі абзацу другого п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України. Відтак, підстави для визнання наказу про проведення перевірки протиправним відсутні.

Згідно з приписами ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а саме в частині в частині визначення суми завищеного значення об`єкта оподаткування податку на прибуток у розмірі 17 649 746,06 грн, у задоволенні іншої частини позовних вимог належить відмовити.

Відповідно до частин першої та третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Згідно з частинами п`ятою-восьмою статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг).

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що 28.06.2024 року позивач звернувся із запитом про проведення судово-економічної експертизи до ТОВ "ЕКСПЕРТНА ГРУПА "ЕС енд ДІ" ().

Між позивачем та ТОВ "ЕКСПЕРТНА ГРУПА "ЕС енд ДІ" укладено договір від 28.06.2024 №28-06/2401 про надання експертних та консультаційних послуг.

Відповідно до розділу 4 "Порядок розрахунків за надані послуги", вартість, строки надання та оплати експертних та консультаційних послуг за даним Договором узгоджуються Сторонами шляхом підписання додаткових угод.

Згідно з додатковою угодою №1 до Договору про надання експертних та консультаційних послуг від 28 червня 2024 року №28-06/2401, ціна послуг складає 155 000,00 грн.

Позивачем сплачено послугу в розмірі 155 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 02.07.2024 №32407268.

До матеріалів справи долучено висновок експерта від 01.11.2024 №1041/77901 за результатами проведення судово-економічної експертизи за зверненням ТОВ «УКРАЇНСЬКА ЕЛЕВАТОРНА КОМПАНІЯ».

Відповідач у своїх запереченнях вказував, що оскільки Товариство замовило експертизи та отримало експертні висновки за власною ініціативою до звернення до суду з позовом, відсутні підстави для відшкодування Товариству витрат на підготовку експертного висновку. Просив залишити заяву про відшкодування судових витрат без задоволення.

Згідно з частинами першою третьою статті 101 КАС України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені перед експертом, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Під час розгляду цієї справи судом визнані ці висновки експертів як докази у справі, які відповідають вимогам КАС України, оскільки містять інформацію про предмет доказування, отримані в передбаченому порядку та на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Суд зазначає, що витрати на проведення експертизи були фактично понесені позивачем, що підтверджуються належними доказами; такі витрати є неминучими, враховуючи необхідність призначення у цій справі судово-економічної експертизи, розмір таких витрат є обґрунтованим та є співмірним зі складністю справи.

При цьому, правовий висновок щодо таких передумов для стягнення витрат по проведенню судових експертиз викладено Верховним Судом у постановах від 16.12.2020 у справі № 824/647/19-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 93594977) та від 07.05.2020 у справі № 805/3239/18-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 89111261).

На підставі викладеного, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на проведення судово-економічної експертизи у розмірі 155 000,00 грн.

Частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 30 280,00 грн. Відтак, враховуючи розмір заявлених позовних вимог та обсяг їх задоволення судом за наслідком розгляду справи по суті, суд вказує про присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві судових витрат по оплаті судового збору в сумі 24 184,64 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 06.02.2024 № 75220701 в частині визначення суми завищеного значення об`єкта оподаткування податку на прибуток у розмірі 17 649 746,06 грн.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА ЕЛЕВАТОРНА КОМПАНІЯ " (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, площа Спортивна, 1-А Бізнес-центр «Гулівер», 15 поверх) судовий збір у сумі 24 184 (двадцять чотири тисячі сто вісімдесят чотири) грн 64 коп. та витрати на проведення судово-економічної експертизи у розмірі 155 000 (сто п`ятдесят п`ять тисяч) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у м. Києві (, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 16 червня 2025 р.