Справа № 640/10500/22
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2025-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

13 червня 2025 року

м. Київ

справа № 640/10500/22

адміністративне провадження № К/990/22197/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Білак М.В., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції України у місті Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2025 року у справі №640/10500/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у місті Києві, третя особа - Шевченківське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України у місті Києві, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві від 21 червня 2022 року №472 «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників Головного управління» в частині, що стосується ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві від 27 червня 2022 року №965 о/с у частині, що стосується ОСОБА_1 ;

- поновити позивача на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції №4 (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2025 року, адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві від 21 червня 2022 року №472 «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників Головного управління» в частині, що стосується ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві від 27 червня 2022 року №965 о/с «Щодо особового складу» про звільнення зі служби в поліції з 27 червня 2022 року згідно пункту 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0141044), слідчого слідчого відділення відділу поліції №4 (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції №4 (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві з 28 червня 2022 року.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції №4 (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві з 28 червня 2022 року.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Головне управління Національної поліції України у місті Києві звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з незазначенням у касаційній скарзі належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень.

22 травня 2025 року до Верховного Суду повторно надійшла касаційна скарга Головного управління Національної поліції України у місті Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2025 року у справі №640/10500/22. Заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з наступних підстав.

За правилами частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Враховуючи положення процесуального закону необхідно зазначити, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Під час перевірки касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

В обґрунтування пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України відповідач посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права - положень статті 29 Дисциплінарного статуту Національної поліції України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №806/76477/15, від 21 січня 2021 року у справі №826/746817/18, від 28 жовтня 2021 року у справі №520/15787/2020, від 09 лютого 2022 року у справі №160/122907/20, від 23 листопада 2023 року у справі №420/14443/22. Крім того, у тексті касаційної скарги містяться посилання на постанови Верховного Суду від 07 лютого 2020 року у справі №260/1118/18, від 25 квітня 2024 року у справі №520/5388/22, від 10 вересня 2019 року у справі №815/2527/15, від 13 серпня 2020 року у справі №817/3305/15, від 24 листопада 2020 року у справі №2140/1341/18.

Верховний Суд зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий /висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Так, у справі, що розглядається, предметом спору є правомірність наказів Головного управління Національної поліції у місті Києві:

- від 21 червня 2022 року №472 «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників Головного управління, відповідно до якого за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у порушенні вимог пунктів 1, 2, 6 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», наказу Національної поліції України від 10 березня 2022 року №190, самоусуненні від захисту українського народу, охорони прав і свобод людини, честі держави в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, до слідчого слідчого відділення відділу поліції №4 (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0141044) застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;

- від 27 червня 2022 року №965 о/с «Щодо особового складу», відповідно до якого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0141044), слідчого слідчого відділення відділу поліції №4 (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві звільнено зі служби в поліції з 27 червня 2022 року згідно пункту 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

При цьому, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про протиправність оскаржуваних наказів. Зокрема, судами зазначено, що доводи відповідача про безпідставну відсутність ОСОБА_1 на службі не знайшли свого підтвердження та повністю спростовані матеріалами справи, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та є правовою підставою для скасування пункту 45 наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 21 червня 2022 року № 472 «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих поліцейських Головного управління». А тому, встановивши відсутність правових підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та враховуючи, що наказ від 27 червня 2022 року № 965 о/с «Щодо особового складу» прийнято на підставі наказу від 21 червня 2022 року №472, суди дійшли висновку про наявність правових підстав для скасування також і наказу від 29 червня 2022 року № 965 о/с та поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції №4 (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, з 28 червня 2022 року.

У справі №420/14443/22 предметом розгляду були накази Департаменту патрульної поліції: від 31 серпня 2022 року № 501, яким інспектора відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, капітана поліції ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності із застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції за вчинення дисциплінарного проступку, що виразився в порушенні вимог пунктів 1, 2, 6, 8 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту, пунктів 1, 2 частини першої статті 18, частини першої статті 25 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, визначеної статтею 64 Закону України «Про Національну поліцію», частини п`ятої статті 6, частини третьої статті 10, частини першої статті 12 Закону України «Про захист персональних даних», пункту 7 розділу IV Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції Україні, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ від 07 листопада 2018 року № 893, абзаців другого і третього пункту 1, абзацу четвертого пункту 2 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ від 09 листопада 2016 року № 1179; від 27 вересня 2022 року № 1244о/с, яким позивача звільнено зі служби в поліції з 27 вересня 2022 року, з відрахуванням з грошового забезпечення та інших виплат вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння яких не закінчився в сумі 2 519, 98 грн.

Так у зазначеній справі судами було встановлено, що службовим розслідуванням встановлено, що позивач у період з 14 березня 2022 року по 20 квітня 2022 року здійснював пошукові запити до інформаційних підсистем ІПНП, які не були пов`язані з безпосереднім виконанням покладених на нього службових обов`язків, передбачених посадовою інструкцією, використовував цю інформацію з системи ІПНП з метою, яку не змін пояснити членам дисциплінарної комісії, не надав відповідних підтверджень щодо легітимної мети здійснення запитів до системи ІПНП. Крім того, службовим розслідуванням встановлено, що позивач встановив на свій службовий комп`ютер програмне забезпечення для віддаленого доступу до робочого столу комп`ютера і входу до системи ІПНП, та у період з 14 березня 2022 року по 20 квітня 2022 року, не перебуваючи на робочому місці, здійснював запити до зазначеної системи для отримання інформації, яка не стосувалась його службових обов`язків.

З огляду на це, дисциплінарна комісія дійшли висновку про наявність у діях позивача ознак дисциплінарного проступку, яке виразилось, зокрема, у порушенні ним письмового зобов`язання, взятого на себе 07 травня 2021 року щодо дотримання вимог про нерозголошення персональних даних в частині, шо регламентує не опрацьовувати інформацію або пошукові запити до інформаційних підсистем ІПНП, якщо це не пов`язано з безпосереднім виконанням покладених службових обов`язків, у тому числі на прохання сторонніх осіб та не використовувати інформацію з системи ІПНП з приватною або будь-якою іншою метою, не пов`язаною з виконанням функціональних обов`язків.

У цій справі, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився і Верховний Суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, дійшов висновку про доведеність відповідачем наявність у діях позивача складу дисциплінарного проступку. Також апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про порушення відповідачем порядку застосування дисциплінарного стягнення до позивача у період дії воєнного стану. Суд апеляційної інстанції, враховуючи наявність попереднього стягнення до позивача у вигляді суворої догани, указав, що з норми статті 29 Дисциплінарного статуту Національної поліції України не вбачається заборони, у разі притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейського, який має не зняте у встановленому законом порядку дисциплінарне стягнення і вчинив дисциплінарний проступок, неможливості застосування такого дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби.

Отже, Суд, проаналізувавши правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру і юридичної природи правовідносин, з яких виник спір у справі №420/14443/22, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень по суті, зазначає, що постанова Верховного Суду, на яку посилається заявник, як на підставу касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, ухвалена за інших фактичних обставин, які не є подібними до правовідносин у цьому касаційному провадженні, а тому не може слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень, щодо яких подано касаційну скаргу в цій справі, у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №806/76477/15, від 21 січня 2021 року у справі №826/746817/18, від 28 жовтня 2021 року у справі №520/15787/2020, від 09 лютого 2022 року у справі №160/122907/20, Суд зазначає, що такі відсутні в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Щодо посилання на постанови Верховного Суду від 07 лютого 2020 року у справі №260/1118/18, від 25 квітня 2024 року у справі №520/5388/22, від 10 вересня 2019 року у справі №815/2527/15, від 13 серпня 2020 року у справі №817/3305/15, від 24 листопада 2020 року у справі №2140/1341/18, Суд зазначає, що відповідачем не зазначено конкретну норму права (пункт, частина, стаття), яку на його думку, застосовано судами попередніх інстанцій всупереч висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, не обґрунтовано подібність правовідносин у цій справі та у зазначених скаржником справах.

На підставі наведеного, Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, як підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання заявника у касаційній скарзі на підпункти «а» та «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, Верховний Суду зазначає, що зазначений пункт містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Проте, судом першої інстанції ця справа розглянута за правилами загального позовного провадження.

Слід зазначити, що посилання заявника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками судів щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Верховний Суд звертає увагу заявника, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Верховний Суд також зазначає, що заявник, звертаючись до суду з касаційною скаргою вдруге, не врахував роз`яснення Верховного Суду, які були зазначені в ухвалі від 19 травня 2025 року щодо невідповідності касаційної скарги вимогам процесуального закону, недоліки якої стали підставою для її повернення.

Зазначене свідчить, що заявник формально підійшов до оформлення касаційної скарги та проігнорував роз`яснення Верховного Суду щодо необхідності дотримання законодавчих вимог до змісту касаційної скарги в частині викладення підстав касаційного оскарження судового рішення.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

У зв`язку з технічним збоєм, який стався 06 червня 2025 року в локальній мережі Верховного Суду, тимчасово не функціонувала автоматизована система діловодства Верховного Суду на базі Комп`ютерної програми «ДСС» у Касаційному адміністративному суді, ухвала постановляється після закінчення відновлювальних робіт.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції України у місті Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2025 року у справі №640/10500/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у місті Києві, третя особа - Шевченківське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі повернути особі, яка її подала.

Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя М.В. Білак