Справа № 320/19871/23
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2025 року м. Київ № 320/19871/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області

про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області від 09 грудня 2022 року №7097/688 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі раніше поданої ним заяви від 10 грудня 2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що йому було безпідставно відмовлено у наданні дозволу на імміграцію до України, незважаючи на подання всіх необхідних документів та наявність права на імміграцію як висококваліфікованого фахівця. Відмова мотивована поданням нібито неправдивих відомостей щодо місця проживання, однак позивач вважає ці висновки відповідача необґрунтованими, формальними та такими, що не підтверджуються належними доказами.

Відповідач проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 13.06.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою суду від 12.07.2023 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Білорусь. У грудні 2021 року позивач отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 . Місцем його проживання в Україні зареєстрована квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.05.2023 та іншими письмовими доказами, поданими разом із позовом.

10 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну. Заява подана на підставі пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» - як висококваліфікованим спеціалістом, гостра потреба в якому є відчутною для економіки України. До заяви додано підтвердження професійної діяльності, зокрема - гарантійний лист компанії «Qvantel» та витяг з ЄДРФОП щодо здійснення підприємницької діяльності у сфері комп`ютерного програмування.

09 грудня 2022 року Центральним міжрегіональним управлінням ДМС прийнято рішення № 7097/688 про відмову у наданні дозволу на імміграцію. У рішенні зазначено, що підставою для відмови стало подання заявником свідомо неправдивих відомостей про місце проживання, що, на думку органу, підтверджується листом Головного управління СБУ в м. Києві та Київській області від 25.08.2022, у якому вказано, що ОСОБА_1 «фактично не проживає» за вказаною адресою, що «може свідчити» про недостовірність відомостей.

Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Згідно ст.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Відповідно до частини 13,14 статті 4 Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та які під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання чи на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Частини 3 статті 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

Отже, позивач перебував на території України на законних підставах, оскільки мав посвідки про тимчасове проживання.

Відповідно до підпункту 7 пункту 63 Порядку №322 посвідка скасовується територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, який її видав, в інших випадках, передбачених законом.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції, що діяла у спірний період).

Відповідно до положень ст.1 Закону №2491-ІІІ, імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 9 Закону України «Про імміграцію», зокрема в редакції, чинній станом на час звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади, з питань імміграції за місцем їх проживання.

Згідно з частиною четвертою статті 11 названого Закону у тій же редакції, особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Статтею 12 Закону України «Про імміграцію» визначено підстави для скасування дозволу на імміграцію. Так, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до частин першої-другої статті 13 згаданого Закону Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання. Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пунктом 7 указаного Положення Державна міграційна служба України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Відповідно до приписів Положення про Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, затвердженого наказом ДМС від 08.10.2018 №161, відповідач є територіальним органом Державної міграційної служби України. Отже до його повноважень належать питання щодо прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну, видачі на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання в Україні, а також скасування дозволу на імміграцію та вилучення посвідки на постійне проживання.

Зазначені повноваження відповідача позивачем не заперечувалися. Як вбачається зі змісту його позовної заяви, позивач вважає необґрунтованим рішення відповідача про скасування виданого йому дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку №1983 в редакції, що діяла станом на час звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію, передбачено, що рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають, зокрема, територіальні підрозділи Департаменту в міських, районних у містах управліннях органів внутрішніх справ (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме, зокрема, осіб, які є опікунами чи піклувальниками громадян України або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України.

Згідно з пунктом 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктами 21-23 Порядку №1983 в редакції, що діяла станом на час скасування позивачу дозволу на імміграцію, передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Абзацом другим пункту 21 Порядку №1983 в редакції від 19.04.2022 року, передбачено, що питання про скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (абзац перший пункт 22 Порядку №1983 в редакції від 19.04.2022 року).

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (абзац другий пункт 22 Порядку №1983 в редакції від 19.04.2022 року).

Відповідно до абзацу першого пункту 23 Порядку №1983, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі також - Порядок №321).

Підпунктом 5 пункту 7 Порядку №321 передбачено, що обмін посвідки на постійне проживання здійснюється у разі досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства).

Відповідно до пункту 43 Порядку №321 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Так, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36 та 37 Порядку №321, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи.

Зокрема, за згідно з указаними правовими нормами після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, та перевірку поданих нею документів. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС. Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, «Аркан» або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту. Чинність дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу. Факт постійного проживання іноземця або особи без громадянства на території України до прийняття до громадянства України перевіряється шляхом вивчення матеріалів її справи про надання дозволу на імміграцію. У разі коли дозвіл на імміграцію виданий одним територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, а документи для оформлення посвідки подані до іншого територіального органу/територіального підрозділу ДМС у зв`язку із зміною іноземцем або особою без громадянства місця проживання, чинність дозволу на імміграцію перевіряється шляхом надсилання відповідних запитів до місця видачі дозволу, відповідь на які надається протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту. У разі необхідності підтвердження відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть до Мін`юсту в електронній формі захищеними каналами зв`язку надсилаються відповідні запити, відповідь на які Мін`юст надає протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів. У разі відсутності можливості надіслання запитів у електронній формі запити надсилаються у паперовій формі. У разі необхідності підтвердження інших відомостей про іноземця або особу без громадянства або дійсності поданих ними документів надсилаються запити до відповідних державних органів або їх територіальних органів (підрозділів), які надають відповідь протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів.

VI. Оцінка суду

Вирішуючи питання щодо законності рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію, суд виходить із того, що провадження у справах з питань імміграції є складовою реалізації державної міграційної політики, що спрямована, зокрема, на регулювання в`їзду іноземців до України з метою постійного проживання на її території. Надання дозволу на імміграцію є правозастосовним рішенням, що приймається за результатами розгляду індивідуальної заяви іноземця відповідно до вимог Закону України «Про імміграцію», Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, затвердженого постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983, а також інших нормативно-правових актів.

Згідно з положеннями частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення публічно-правових спорів з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб.

У зв`язку з цим адміністративний суд при здійсненні контролю за рішеннями суб`єктів владних повноважень перевіряє, чи були фактичні обставини, покладені в основу рішення, належним чином з`ясовані, чи відповідає рішення вимогам матеріального права, чи дотримано процедурних гарантій, включаючи право заявника бути вислуханим, чи дотримано принципів належного урядування, зокрема правової визначеності, пропорційності та недискримінації, а також - чи діяло повноважне рішення суб`єкта у межах наданої йому дискреції, якщо така була передбачена, та чи не було допущено її зловживання або свавільного застосування.

Право на імміграцію не є абсолютним і передбачає наявність підстав, визначених законом, а також відсутність встановлених законодавством заборон. Водночас, якщо заявником надано всі необхідні документи та наявні об`єктивні обставини, що підтверджують відповідність критеріям, визначеним у законі, у державного органу відсутній вибір між наданням дозволу та відмовою у його наданні. Таким чином, реалізація владних повноважень у цій сфері за загальним правилом не є дискреційною, а має імперативний характер.

У справі, що розглядається, позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться до визнання протиправним та скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію, а також зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення про надання такого дозволу. Підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення вказано зазначення позивачем свідомо неправдивих відомостей у частині місця проживання в Україні.

Оцінюючи правомірність прийнятого відповідачем рішення, суд виходить із необхідності всебічного дослідження обставин справи з урахуванням завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Зокрема, суд перевіряє, чи були належним чином встановлені фактичні обставини, на які посилався відповідач як на підставу для відмови у наданні дозволу на імміграцію, чи є юридична кваліфікація дій позивача такою, що відповідає змісту матеріального закону, чи дотримано вимоги щодо обґрунтованості індивідуального акта, а також чи дотримано процедурних гарантій, зокрема права особи бути вислуханою та реалізувати своє право на участь у процесі прийняття рішення. Крім того, суд оцінює, чи мав відповідач дискреційні повноваження в даній ситуації та чи реалізував їх у спосіб, який відповідає принципам належного урядування, у тому числі принципам правової визначеності, пропорційності, добросовісності та недопущення свавілля. У межах цих критеріїв підлягає також оцінці обґрунтованість способу судового захисту, обраного позивачем.

Щодо правової підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - відповідач) від 09 грудня 2022 року № 7097/688, яким позивачу, громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну. У вказаному рішенні відповідач послався на пункт 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію», відповідно до якого дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання такого дозволу зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

У позовних вимогах позивач просить визнати вказане рішення протиправним і скасувати його, посилаючись на те, що наведені відповідачем обставини не свідчать про свідоме зазначення ним недостовірної інформації. Як стверджується в позовній заяві, відмова ґрунтується виключно на припущеннях, сформульованих на підставі листа Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 25.08.2022 № 51/1-11/121-497, який містить висновок про те, що позивач нібито фактично не проживає за вказаною в заяві адресою, що «може свідчити про свідоме зазначення ним неправдивих відомостей».

Позивач зазначає, що такий висновок не підтверджений жодними належними доказами. Водночас він наголошує на наявності у нього зареєстрованого місця проживання в Україні - АДРЕСА_1 - починаючи з 17 грудня 2021 року. Дана реєстрація, як вбачається з відповіді Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.05.2023, є чинною, не була скасована або визнана недійсною, що підтверджується також копією витягу з реєстру територіальної громади. Також до матеріалів справи додано пояснення однієї зі співвласниць житла - ОСОБА_2 , яка надала письмову згоду на проживання та реєстрацію позивача та його родини у квартирі, яка належить їй на праві часткової власності.

Водночас відповідач заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що зазначення позивачем адреси, де він не перебував на момент перевірки, слід вважати поданням свідомо неправдивих відомостей. Відповідач додатково вказує на наявність поширеної практики реєстрації іноземців за адресами масової реєстрації без фактичного проживання.

Оцінюючи подані докази, суд виходить із того, що за змістом пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» підставою для відмови у наданні дозволу є наявність об`єктивно встановленого факту свідомого введення в оману уповноваженого органу шляхом подання неправдивих відомостей або підроблених документів, а не перебування особи за межами країни на час проведення перевірки. Закон не передбачає, що подання правдивих відомостей, які надалі не підтверджуються суто внаслідок об`єктивної відсутності особи на момент перевірки, автоматично прирівнюється до подання свідомо недостовірної інформації.

Із листа СБУ не вбачається прямого ствердження про подання неправдивих даних - мова йде про можливість такого факту, яка потребує самостійної правової оцінки суб`єктом владних повноважень. Однак, як установлено судом, відповідач не здійснював жодних дій щодо витребування додаткових документів, не звертався до позивача із вимогою надати пояснення або підтвердити місце проживання, що суперечить пункту 11 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983.

Правова позиція Верховного Суду, викладена, зокрема, у постановах від 05.07.2022 у справі № 640/22006/20 та від 17.06.2020 у справі № 826/3608/18, зобов`язує суб`єкта владних повноважень діяти виключно в межах наданих повноважень та на підставі належно встановлених фактів. Верховний Суд наголошує, що «припущення або загальні міркування не можуть бути достатніми для прийняття рішення, яке обмежує права особи», та що «висновок про протиправність дій особи має ґрунтуватися на доказах, а не на гіпотезах або аналогіях з іншими справами».

Отже, суд приходить до висновку, що наведені відповідачем підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію є непідтвердженими належними доказами, мають характер припущень, не відповідають вимогам обґрунтованості та правової визначеності. Фактичні обставини свідчать, що подані позивачем відомості були достовірними, а твердження про їх хибність не підтверджене у належний спосіб. Висновок відповідача не узгоджується з критеріями законності та об`єктивності, визначеними ч. 2 ст. 2, ст. 6, ст. 8 КАС України та ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Таким чином, оцінюючи доводи сторін у їх сукупності, суд доходить висновку про відсутність законодавчо визначених підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, а отже, про протиправність та необґрунтованість оскаржуваного рішення.

Щодо оцінки достовірності відомостей про місце проживання позивача.

Однією з визначальних для вирішення спору є обставина, пов`язана з оцінкою достовірності відомостей про місце проживання, зазначених Позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію. Відповідач, обґрунтовуючи рішення про відмову, послався на інформацію, викладену у листі Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 25.08.2022 № 51/1-11/121-497, відповідно до якого Позивач за вказаною в заяві адресою «фактично не проживає», що, за твердженням СБУ, «може свідчити» про подання ним свідомо неправдивих відомостей.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, позивач задекларував місце проживання - АДРЕСА_1 - яке на момент подання заяви було і залишається його зареєстрованим місцем проживання. Ця обставина підтверджується довідкою Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.05.2023, яка надана у відповідь на адвокатський запит. Також у матеріалах справи містяться письмові пояснення співвласниці квартири ОСОБА_2 , яка надала згоду на проживання позивача та його дружини, що підтверджується відповідним нотаріальним документом.

Позивач не заперечує, що у липні-серпні 2022 року він перебував за межами України разом із членами своєї сім`ї у зв`язку з повномасштабною збройною агресією Російської Федерації. Як випливає з його пояснень, повернення в Україну планувалося після отримання дозволу на імміграцію, оскільки перебування громадянина Республіки Білорусь без відповідного дозволу в умовах воєнного стану є юридично та практично ускладненим.

Суд зазначає, що відсутність особи за зареєстрованим місцем проживання у визначений момент часу не є і не може бути автоматично ототожненою з поданням нею свідомо неправдивих відомостей, як того вимагає пункт 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію». Законодавство не зобов`язує іноземця перебувати безперервно за задекларованою адресою протягом усього строку розгляду його заяви. Також орган не має повноважень визнати таку адресу фіктивною без встановлення фактів умисного введення в оману.

Висновок про можливість тимчасової відсутності за місцем реєстрації в силу об`єктивних обставин підтверджується судовою практикою. Зокрема, у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 640/22006/20 суд дійшов висновку, що лише припущення або загальні відомості про неперебування особи за місцем проживання не є підставою для кваліфікації інформації як свідомо неправдивої. Аналогічну позицію висловлено у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 04.11.2022 у справі № 160/3075/22.

Крім того, з аналізу тексту самого листа СБУ вбачається, що висновок органу є оціночним і гіпотетичним: він сформульований як припущення, що зазначена в анкеті адреса «може свідчити» про надання недостовірної інформації. Водночас, як наголошено Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 826/3608/18, рішення, яке обмежує права особи, не може ґрунтуватися на припущеннях, а має базуватись виключно на фактах, підтверджених належними доказами.

Таким чином, твердження Відповідача про те, що позивач свідомо подав неправдиві відомості щодо місця свого проживання, не відповідає дійсним обставинам справи та є безпідставним. Як встановлено судом, зазначене у заяві місце проживання Позивача є зареєстрованим, підтвердженим і фактично доступним, а його тимчасова відсутність обумовлена воєнними діями та не має ознак умислу на введення в оману.

Отже, суд дійшов висновку, що Відповідач не мав правових підстав для застосування пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» щодо подання Позивачем свідомо неправдивих відомостей, а тому оспорюване рішення у цій частині є необґрунтованим та незаконним.

Щодо дотримання Відповідачем принципу належної адміністративної процедури.

Здійснюючи оцінку процедурної складової прийняття спірного рішення, суд виходить з того, що обов`язковим елементом правомірності індивідуального акта у сфері публічного адміністрування є дотримання принципу справедливої (належної) процедури. Такий підхід випливає з положень частини другої статті 2 КАС України, відповідно до яких суд зобов`язаний перевірити не лише змістову, а й процедурну законність рішення суб`єкта владних повноважень. Цей принцип передбачає, зокрема, обов`язок державного органу забезпечити особі реальну можливість участі у розгляді її заяви, право бути вислуханою, право надання пояснень, подання додаткових доказів або усунення недоліків.

Відповідно до пункту 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, у разі потреби відповідні територіальні органи мають право витребувати додаткові документи або запросити заявника для надання пояснень з метою уточнення підстав для прийняття рішення. З аналізу вказаної норми вбачається, що провадження у справах про надання дозволу на імміграцію не є формальним або автоматизованим, а передбачає активну участь адміністративного органу у збиранні інформації та сприяння особі в реалізації її права на імміграцію, якщо відсутні законні підстави для відмови.

У цьому контексті важливо, що лист ГУ СБУ в м. Києві та Київській області надійшов до Відповідача ще 25.08.2022, тоді як рішення про відмову було прийнято 09.12.2022, тобто через понад три місяці. За цей період Відповідач не ініціював жодних дій для уточнення чи перевірки наведених у листі припущень: Позивача не було повідомлено про наявність сумнівів у правдивості заявлених відомостей, його не викликали для пояснень, не здійснювалося опитування співвласників житла, не витребувано додаткових документів, які могли б розвіяти сумніви щодо його місця проживання.

Таким чином, відповідач фактично ухилився від виконання позитивного обов`язку - забезпечити належний процесуальний розгляд заяви із залученням особи, яка її подала, незважаючи на те, що оспорюване рішення істотно впливало на правове становище Позивача. Така поведінка суперечить принципу гласності та змагальності в адміністративному провадженні, а також зневажає право особи на участь у процесі прийняття рішення, як воно витлумачене у практиці Верховного Суду.

У цьому зв`язку заслуговує на увагу правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 30.07.2020 у справі № 824/875/19-а (К/9901/36324/19), згідно з якою дотримання вимог правової (справедливої) процедури є самостійним критерієм законності рішення суб`єкта владних повноважень. Невжиття заходів щодо з`ясування всіх істотних обставин, відмова від надання особі можливості бути вислуханою або відсутність реагування на сумніви у достовірності підстав для відмови свідчать про зловживання адміністративним розсудом або його формальне застосування, що, в свою чергу, є підставою для визнання рішення протиправним.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що спірне рішення було ухвалене з істотним порушенням процесуальних обов`язків відповідача, без залучення позивача до з`ясування обставин, які були визначальними для змісту рішення. Вказане позбавило позивача можливості реалізувати право на ефективний захист, унеможливило подання пояснень і спростування припущень, що є несумісним із стандартами справедливого адміністративного провадження.

Щодо наявності та меж дискреційних повноважень відповідача.

Окремо слід звернути увагу на характер і межі розсуду, яким керувався Відповідач при прийнятті спірного рішення. Як уже зазначалося, відповідач обґрунтував відмову в наданні дозволу на імміграцію на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію», тобто наявністю у заяві свідомо неправдивих відомостей. Водночас у матеріалах справи відсутні інші підстави, передбачені цим Законом, які могли б самостійно слугувати підставою для відмови. За таких обставин, саме оцінка Відповідачем цієї єдиної підстави - «свідомо неправдивих відомостей» - мала вирішальне значення для остаточного висновку у справі.

Суд наголошує, що в контексті застосування норми пункту 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» суб`єкт владних повноважень не володіє широким адміністративним розсудом. Якщо факт подання свідомо неправдивих відомостей не встановлено у законодавчо визначений спосіб, такий суб`єкт зобов`язаний прийняти рішення про надання дозволу, за умови, що інші передбачені законом критерії також дотримано. Тобто відсутність передбачених законом підстав для відмови унеможливлює реалізацію дискреції, оскільки в такому випадку орган не має альтернативного варіанта поведінки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 826/3608/18, де зазначено, що «у разі встановлення у судовому порядку відсутності законних підстав для відмови у задоволенні заяви, суб`єкт владних повноважень не може на власний розсуд обирати інше рішення, а зобов`язаний вчинити дії, єдино можливі у межах закону». Верховний Суд також зазначає, що «дискреційні повноваження припиняють існування, коли законом визначено виключний перелік підстав для негативного рішення, і такі підстави не доведені».

У цій справі, як встановлено судом, позивач подав заяву про надання дозволу на імміграцію із дотриманням встановленої форми та процедури, додав усі необхідні документи, у тому числі - підтвердження своєї кваліфікації як висококваліфікованого спеціаліста, а також документи щодо місця проживання. У відповіді Мінекономіки та Мінцифри зазначено, що його професійний профіль відповідає переліку спеціальностей, затверджених на підставі наказу Мінекономіки від 06.01.2021 № 18. Жодних додаткових перешкод чи заборон для надання дозволу у матеріалах справи не встановлено.

Таким чином, з огляду на подання повного пакета документів, відсутність інших підстав для відмови, а також недоведеність зазначення Позивачем свідомо неправдивих відомостей, дискреційні повноваження Відповідача у цій ситуації були повністю вичерпані, і орган влади мав єдиний законний варіант поведінки - ухвалити рішення про надання дозволу на імміграцію.

Будь-яке інше тлумачення, що допускає збереження дискреції навіть за відсутності передбачених законом підстав для відмови, суперечить принципу правової визначеності, закріпленому у статті 8 КАС України та статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також принципу законності, передбаченому статтею 6 КАС України.

Отже, суд доходить висновку, що у разі відсутності інших передбачених законом підстав для відмови, Відповідач був зобов`язаний прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію, і відсутність такого рішення свідчить про неправомірне застосування адміністративного розсуду, що є самостійною підставою для визнання спірного рішення протиправним.

Щодо належності та ефективності обраного способу судового захисту.

Суд також бере до уваги, що серед позовних вимог, заявлених позивачем, є не лише вимога про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію, але й вимога про зобов`язання Відповідача прийняти рішення про надання такого дозволу на підставі раніше поданої заяви.

Відповідно до частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії з метою відновлення порушених прав позивача. Такий спосіб захисту є доцільним тоді, коли інший варіант (наприклад, зобов`язання повторно розглянути заяву) не гарантує повного і остаточного усунення порушення та поновлення правового становища особи.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово підкреслював, що ефективний засіб юридичного захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечувати не лише декларативне встановлення порушення, а й реальну можливість досягнення результату, на який розраховує заявник. Зокрема, у рішеннях Bellet v. France (заява № 23805/94), Rotaru v. Romania (заява № 28341/95) та Peсafiel Salgado v. Spain (заява № 65964/01) ЄСПЛ наголошував, що ефективний засіб правового захисту повинен мати відновлювальний характер, а його застосування має гарантувати припинення порушення та усунення його наслідків.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 також зазначив, що правосуддя є ефективним лише за умови забезпечення поновлення порушених прав у повному обсязі.

Зазначена позиція послідовно підтримується Верховним Судом. Зокрема, у постановах від 26.06.2018 у справі № 809/1231/16, від 17.06.2020 у справі № 826/3608/18 та від 07.12.2021 у справі № 640/15106/19 Суд дійшов висновку, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення не порушує принцип розподілу повноважень, якщо:

- у справі не встановлено підстав для відмови;

- відсутні елементи адміністративного розсуду;

- невжиття такого заходу може призвести до формального затягування процедури або повторного порушення.

Як встановлено судом у цій справі, позивач подав заяву про надання дозволу на імміграцію, яка відповідала вимогам Закону України «Про імміграцію», додав всі передбачені документи, у тому числі підтвердження кваліфікації, згоди співвласників житла, а також документи щодо реєстрації місця проживання. Єдина вказана у рішенні підстава для відмови - нібито подання свідомо неправдивих відомостей щодо адреси проживання - не підтвердилася. Інших законних підстав для відмови не встановлено.

Таким чином, дискреція відповідача в цій ситуації була вичерпана, і орган влади не мав жодної альтернативи, крім як прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію.

Отже, суд доходить висновку, що вимога позивача про зобов`язання відповідача ухвалити рішення про надання дозволу на імміграцію є належним та пропорційним способом судового захисту, який відповідає положенням частини третьої статті 245 КАС України, статті 13 Конвенції та правовим позиціям Верховного Суду. Її задоволення забезпечує повне й остаточне поновлення порушеного права та виключає необхідність повторного звернення до суду в майбутньому.

Оцінивши всі обставини справи у їх сукупності, дослідивши надані докази, а також врахувавши правові позиції Конституційного Суду України, Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини, суд доходить висновку, що спірне рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області від 09 грудня 2022 року № 7097/688 є протиправним, оскільки прийняте на підставі обставини, не підтвердженої належними та допустимими доказами, ґрунтується на помилковій юридичній оцінці дій Позивача, ухвалене з порушенням принципу справедливої адміністративної процедури, реалізоване поза межами дискреційних повноважень, які в конкретному випадку були відсутні, та суперечить вимогам матеріального й процесуального законодавства, зокрема статтям 6, 8, 19 Конституції України, статтям 2, 6, 71- 73, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, положенням Закону України «Про імміграцію», а також принципам належного врядування, включаючи правову визначеність, обґрунтованість і пропорційність.

Встановлені у справі фактичні обставини та надані письмові докази підтверджують, що позивач виконав усі вимоги законодавства для отримання дозволу на імміграцію, а зазначена відповідачем підстава для відмови не лише не доведена, але й за своєю суттю не могла вважатися законною в конкретних обставинах справи. Внаслідок цього дії відповідача призвели до порушення права позивача на імміграцію, на повноцінне приватне й сімейне життя, а також права на ефективний засіб юридичного захисту.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом визнання протиправним і скасування спірного рішення, а також зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

VІI. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIІI. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до квитанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору на суму 1 073,60 грн., підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області від 09 грудня 2022 року №7097/688 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області (; місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4-А) прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі раніше поданої ним заяви від 10 грудня 2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні, 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київської області (; місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4-А).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.