Справа № 569/21342/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 569/21342/24 пров. № А/857/4262/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Бучко Т.М. за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради про скасування рішення,

в с т а н о в и в :

31.10.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради, в якому просив визнати нечинною постанову RVN №051547 від 19.09.2024 про накладання адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки, а також розглянути можливість звільнення від адміністративної відповідальності і обмежитися усним зауваженням.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11.12.2024 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач навів аналогічні підстави що і у позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця відповідача Кученець О.М. просить залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

З урахуванням положень п.1 ч.1 ст.311, ст.286 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 19.09.2024 інспектор з паркування відділу контролю за паркуванням Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради Кошелюк В.А. винесла постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису) серії RVN №051547, якою ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

За змістом оскаржуваної постанови, 18.09.2024 о 16:19:58 за адресою вулиця Гетьмана Сагайдачного, 2 в м. Рівне, особа, яка керувала транспортним засобом (водій) марки Opel Meriva, д.н.з. НОМЕР_1 , порушила вимогу дорожнього знаку, а саме здійснила зупинку в зоні дії дорожнього знаку 3.34 Зупинка заборонена, чим порушив п.3.34 додатку 1 розділу 33 ПДР.

Вважаючи протиправною оспорювану постанову, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що транспортний засіб позивача був розташований на тротуарі з того боку дороги, де встановлений дорожній знак 3.34 Зупинку заборонено, а отже, позивач здійснив зупинку автомобіля в зоні дії дорожнього знака 3.34 "Зупинку заборонено".

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.5 ст.14 Закону України Про дорожній рух, учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України Про дорожній рух встановлюють ПДР, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001.

Відповідно до п.ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законом.

Згідно п.п.8.1, 8.2, 8.2-1 ПДР, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками. Дорожні знаки мають перевагу перед дорожньою розміткою і можуть бути постійними, тимчасовими та із змінною інформацією. Дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту.

Відповідно до п.8.4 ПДР, дорожні знаки (додаток 1) поділяються на групи, зокрема, заборонні знаки, які запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Дорожній знак 3.34 Зупинку заборонено додатку 1 розділу 33 ПДР забороняє зупинку і стоянку транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу). Зона дії знака 3.34 поширюється від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Дія знака не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету. Дія знака 3.34 поширюється лише на той бік дороги, на якому він встановлений. Зона дії знаків може бути зменшена: для знака 3.34 - табличкою 7.2.2 на початку зони дії, а також установленням у кінці його зони дії дублюючого знака 3.34 з табличкою 7.2.3.

Частиною першою статті 122 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що зафіксований транспортний засіб позивача, розміщений на тротуарі з того боку дороги, де встановлений знак 3.34 Зупинку заборонено. Вказані фотознімки містять дату порушення (18.09.2024), географічні координати, час вчинення порушення та місця встановлення дорожнього знака 3.34 Зупинку заборонено. Фотофіксація під час фіксування правопорушення здійснювалася за допомогою технічного засобу Samsung SM-A235F/DSN, про що зазначено в оспорюваній постанові, а тому вказані фотознімки є належними доказами, що підтверджують факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Як вбачається з фотознімку дорожнього знака 3.34 Зупинку заборонено, дорожній знак добре видимий для учасників дорожнього руху, не закритий будь-якими перешкодами та розміщений не вище 6 м над рівнем проїзної частини дороги.

Суд першої інстанції також правильно залишив поза увагою твердження позивача на встановлення дорожнього знака 3.34 Зупинку заборонено з порушенням вимогш п.14.5.30 ДСТУ 4100-2021, оскільки якщо дорожній знак не відповідає ДСТУ, але при цьому є видимим, то сама лише невідповідність його стандартам не виключає обов`язку дотримання вимог даного дорожнього знака.

Дорожній знак, встановлений з порушенням ДСТУ, не звільняє водіїв від обов`язку виконання вимог вказаного дорожнього знака до того часу, поки невідповідність його розміщення буде встановлена відповідним компетентним органом у встановленому законом порядку.

Згідно п.1.10 ПДР, автомобільна дорога, вулиця (дорога) - частина території, зокрема в населеному пункті, з усіма розташованими на ній спорудами (мостами, шляхопроводами, естакадами, надземними і підземними пішохідними переходами) та засобами організації дорожнього руху, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів та обмежена по ширині зовнішнім краєм тротуарів чи краєм смуги відводу; край проїзної частини (для нерейкових транспортних засобів) - видима умовна чи позначена дорожньою розміткою лінія на проїзній частині в місці її прилягання до узбіччя, тротуару, газону, розділювальної смуги, смуги для руху трамваїв, велосипедної або пішохідної доріжки; проїзна частина - елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів. Дорога може мати декілька проїзних частин, межами яких є розділювальні смуги; тротуар - елемент дороги, призначений для руху пішоходів, який прилягає до проїзної частини або відокремлений від неї газоном.

Складовими елементами дороги є як проїзна частина, по якій рухається автомобільний транспорт, так і тротуар. Дія дорожнього знака 3.34 "Зупинку заборонено" поширюється на всю дорогу по той бік дороги, де встановлено знак, в тому числі і на тротуар.

Разом з тим, транспортний засіб позивача розташований на тротуарі з того боку дороги, де встановлений дорожній знак 3.34 "Зупинку заборонено", а отже, позивач здійснив зупинку автомобіля в зоні дії дорожнього знака 3.34 "Зупинку заборонено". Доводи позивача про паркування автомобіля в межах прилеглої території до вул.Гетьмана Сагайдачного наявними фотознімками не підтверджуються.

Проте, створення перешкод для руху пішоходів чи паркування інших транспортних засобів не є обов`язковою ознакою складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, а саме порушення вимог дорожніх знаків, а тому нестворення таких перешкод не звільняє від відповідальності за порушення вимог дорожнього знака 3.34 "Зупинку заборонено".

Беручи до уваги той факт, що порушення позивачем вимог дорожнього знака 3.34 "Зупинку заборонено" та, відповідно, вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, підтверджується доказами, які оформлені у встановленому законом порядку, відповідач правомірно виніс оспорювану постанову.

Згідно ст.22 КУпАП, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про можливість звільнення від адміністративної відповідальності на підставі ст.22 КУпАП, оскільки вирішення такого питання є виключною компетенцією Департаменту муніципальної варти Рівненської міської ради.

Частиною третьою статті 286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність оспорюваної постанови.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень ч.3 ст.272 КАС України, судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтею 286 цього Кодексу (особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності), набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Керуючись ст.ст. 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2024 року по справі №569/21342/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук