Справа № 640/23004/19
Суддя: Дерех Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/23004/19

10 червня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Дерех Н.В.

за участю:

секретаря судового засідання Свидніцька В.О.

представника позивача Кантелюк Т.-Т. Ю.

представника Офісу Генерального прокурора Марцун А.А.

представника Луганської обласної прокуратури Смирнов О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Луганської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі, позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора (надалі, відповідач-1), Луганської обласної прокуратури (надалі, відповідач-2) в якому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 22.10.2019 №449к про звільнення позивача з посади першого заступника прокурора Луганської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру", зобов`язати Генеральну прокуратуру України поновити позивача на посаді першого заступника прокурора Луганської області з 22.10.2019, стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом Генерального прокурора від 22.10.2019 №449к ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника прокурора Луганської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Позивач вважає, що підстав для його звільнення згідно з п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» не було, оскільки прокуратура Луганської області як юридична особа не ліквідована, а обласна прокуратура не створена. В оскаржуваному наказі не зазначено чітку підставу звільнення. На переконання позивача, звільнення його з адміністративної посади відбулося з порушенням вимог Закону України «Про прокуратуру». Строк подачі заяви про переведення на посаду прокурора в обласну прокуратуру Законом не визначений, це передбачено п. 10 Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 (далі - Порядок), який, як вважає позивач, не набув чинності, оскільки згідно зі ст. 9 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 19.09.2019, усі накази Генерального прокурора оприлюднюються державною мовою на офіційному вебсайті Офісу Генерального прокурора. Водночас зазначений наказ опублікований на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України. Також позивач посилається на те, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» Генеральний прокурор є особою, яка в установленому цим Законом порядку приймає рішення стосовно звільнення з посади лише прокурорів Офісу Генерального прокурора, а тому згідно із законом не наділений повноваженнями приймати рішення про звільнення позивача. Оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням його конституційних прав, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

23.12.2019 від представника Генеральної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову повністю. Зокрема, зазначає, що накази Генерального прокурора розміщуються на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України. Вважає, що позивачем фактично проігноровано норми закону та не подано заяви за відповідною формою до Генерального прокурора про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію. Оскільки обов`язковою умовою для призначення прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур є успішне проходження ними атестації та надання ними згоди на призначення, неподання відповідної заяви вказує на відсутність бажання позивача щодо його переведення до відповідної прокуратури з дотриманням чітко визначеного у Законі механізму. Щодо не визначення в наказі від 22.10.2019 №449к чіткої підстави звільнення, зазначає, що формулювання підстави звільнення в оспорюваному наказі викладено у прямій відповідності до вимог пп. 1 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» № 113- IX, згідно з якою у разі неподання прокурором у встановлений строк заяви про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію прокурор підлягає звільненню на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Таким чином, звертає увагу суду, що звільнення позивача з посади першого заступника прокурора Луганської області та з органів прокуратури відбулося у зв`язку з неподанням ним відповідної заяви щодо переведення на посаду прокурора обласної прокуратури та у зв`язку із цим намір пройти атестацію. Строки прийняття Генеральним прокурором рішень про звільнення Законом не визначено, тобто це відноситься до кола його дискреційних повноважень відповідно до п. 19 розділу II Закону № 113-IX. Отже, вказує, що юридичним фактом, що зумовило звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» в даному випадку є неподання позивачем заяви про переведення на посаду в прокуратуру області та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію. На думку представника відповідача, не заслуговують на увагу і доводи позовної заяви про те, що підстав для звільнення позивача згідно п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» не було, оскільки прокуратура Луганської області як юридична особа не ліквідована, а проведення реорганізації не може бути підставою для припинення трудових відносин з прокурорами. Підсумовує, що наказ Генерального прокурора України від 22.10.2019 № 449к видано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом. Додатково зазначає, що заробітна плата нараховувалась і виплачувалась позивачу прокуратурою Луганської області. Таким чином, належним відповідачем за позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є прокуратура Луганської області.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій підтримав позовні вимоги, просить позов задовольнити повністю. Вважає, що законодавець не визначає неподання заяви про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію як самостійну/безумовну підставу для звільнення; факт неподання означеної заяви є умовою для звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Просить врахувати, що до теперішнього часу Прокуратура Луганської області не ліквідована та не реорганізована, скорочення посади, яку позивач обіймає, не відбулося. Також, на думку позивача, спірний наказ містить лише посилання на норми чинного законодавства без конкретизації підстав для звільнення; лише у відзиві на позов відповідачем конкретизується, що юридичним фактом для звільнення є неподання позивачем заяви до 15.10.2019 відповідно до Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджено наказом Генеральної прокуратури №221 від 03.10.2019. Крім цього, просить врахувати, що оскільки позивача звільнено Генеральним прокурором, то стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинно здійснюватись з Генеральної прокуратури України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 03.10.2022 постановлено призначити судове засідання у справі №640/23004/19 на 13.10.2022 о 09:00 год.

У вказане судове засідання, позивач ОСОБА_1 не прибув, що слідує з Протоколу судового засідання від 13.10.2022.

Також, у судовому засіданні постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про зміну найменування відповідача на Офіс Генерального прокурора; провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження за згоди сторони відповідача, замінити засідання 13.10.2022 на підготовче. Крім цього, у судовому засіданні 13.10.2022 постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 03.11.2022 о 13:15 год.

У судове засідання по суті, призначене на 03.11.2022 позивач ОСОБА_1 не прибув. Крім цього, у даному судовому засіданні постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про подальший розгляд справи в письмовому провадженні.

Законом України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 № 2825-IX (далі Закон № 2825-IX) ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.

27.02.2025 дана справа надійшла до Тернопільського окружного адміністративного суду та Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2025 справу передано на розгляд судді Дерех Н.В.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 постановлено адміністративну справу прийняти до провадження судді Дерех Н.В.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 24.03.2025 о 10:00 год. Також, запропоновано учасникам справи у разі зміни фактичних обставин у цій справі, вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, повідомити суду про таке протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали.

17.03.2025 від позивача на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі. Зазначає, що за період, який минув з часу подання позовної заяви, згідно з рішеннями Конституційного Суду України ключові положення законодавства, на підставі яких ОСОБА_1 було звільнено з органів прокуратури, визнані неконституційними. Тобто, визнано неконституційним положення яке передбачало, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Однак, просить врахувати, що позивача не було повідомлено в установленому порядку про звільнення, що свідчить про грубе порушення закону, що детально висвітлено в позовній заяві. У підсумку, зазначає, що норма, яка була юридичною підставою звільнення позивача з посади першого заступника прокурора Луганської області визнана неконституційною. Додатково просить врахувати, що за Конституцією України матеріальну чи моральну шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, держава відшкодовує в установленому законом порядку (частина 3 статті 152).

Крім цього, враховуючи положення частини третьої ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, КАС України), пункту 3 частини третьої ст. 44 КАС України, ОСОБА_1 просить розглянути справу за відсутності позивача.

Від представника Офісу Генерального прокурора на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№2173/25 від 24.03.2025), в якому заперечив проти позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову повністю. Вважає, що подача прокурором заяви визначеного змісту та форми є тим юридичним фактом, з яким закон пов`язує виникнення правовідносин щодо проходження прокурорами атестації. Подача заяви є вольовою дією, і заради її оцінки з точки зору правових норм необхідне об`єктивоване вираження волі, що доступна для зовнішнього сприйняття. Проте, на думку представника відповідача, позивачем фактично проігноровано вищезазначені норми Закону №113-ІХ, Порядку № 221 та не подано у встановлений строк відповідної заяви про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію. Тому, вважає, що Генеральний прокурор, керуючись ст. 9, п. 2 ч. 2 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру», пп. 1 п. 19 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», 22.10.2019 правомірно видав наказ № 449к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника прокурора Луганської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Вважає, що зі змісту спірного наказу вбачається, що чітко визначеною нормою закону, юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача, є неподання прокурором регіональної прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію (пп. 1 п. 19 розділу ІІ Закону № 113-ІХ). Також, на думку представника відповідача, безпідставними є доводи ОСОБА_1 щодо незаконності оскаржуваного наказу у зв`язку з відсутністю фактичної ліквідації чи реорганізації Генеральної прокуратури України, скорочення чисельності штату під час звільнення. Просить врахувати, що ОСОБА_1 було звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII в порядку, передбаченому п. 19 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, тобто, у зв`язку з неподанням у встановлений строк заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію. Як було уже зазначено, для звільнення в цьому порядку важливим є не юридичний факт ліквідації, реорганізації органу прокуратури чи скорочення кількості прокурорів, а один з юридичних фактів, передбачених у п. 19. При цьому, зауважує, що п. 19 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ сформульований чітко, однозначно та не допускає множинності тлумачення щодо правових наслідків для прокурорів, які не пройшли атестацію передбачену п.п. 7-18 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ. Враховуючи, що позивач має вищу юридичну освіту та значний стаж роботи у галузі права, що дозволяв йому тривалий час займати посаду прокурора, він був зобов`язаний усвідомлювати зміст та значення правових норм закону, які регулюють його статус та покладають на нього, як на прокурора, додаткові обов`язки. Також, вважає, що твердження позивача про не визначення Законом № 113- ІХ строку подачі Генеральному прокурору заяви про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах є необґрунтованими, так як Порядок №221 прийнятий у порядку та у спосіб, встановлений законом, оприлюднений на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України, та не потребує державної реєстрації.

24.03.2024 у відкритому судовому засіданні постановлено перейти до ухвалення судового рішення, складення рішення відкладено на 02.04.2025 о 11:30 год.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 постановлено поновити судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, прийняти до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог, клопотання позивача про залучення співвідповідача задоволено, залучити до участі у справі в якості співвідповідача - Луганську обласну прокуратуру; розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження; призначити підготовче засідання у справі на 14 квітня 2025 року о 11:00 год.

Зазначені ухвали суду постановлені у відкритому судовому засіданні 02.04.2025 та оформлені окремим документом після закінчення судового засідання.

Представник позивача подав до суду додаткові пояснення, в яких підтримав позовні вимоги, просить позов задовольнити. Серед іншого, вказує, що приписи законів на підставі яких було здійснено процедуру звільнення позивача та на підставі яких безпосередньо проведено його звільнення є неконституційними. При цьому позивачем, послідовно на всіх стадіях судового розгляду висловлювалися доводи про те, що окремі законодавчі приписи на підставі яких його було звільнено з органів прокуратури є неконституційними, оскільки порушують принципи юридичної (правової) визначеності, які є складовою частиною принципу верховенства права.

14.04.2055 у відкритому судовому засіданні у підготовчому провадженні оголошено перерву до 07.05.2025 о 10:00 год.

Представник Луганської обласної прокуратури подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову повністю. Вважає, що позивачем фактично проігноровано норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ та Наказу від 03.10.2019 №221 «Про затвердження Порядку проходження прокурорами атестації», та не подано у встановлений строк відповідної заяви про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію. Таким чином, на думку представника відповідача -2, відсутні правові підстави для визнання протиправним і скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 , оскільки наказ Генерального прокурора від 22.10.2019 № 449к видано в межах та спосіб, визначений законодавством. Також, вказує, що оскільки зазначена справа розглядається протягом тривалого часу не з вини обласної прокуратури, то у разі задоволення позовної заяви, підстави для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відсутні. Додатково просить врахувати, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть

місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій підтримав позовні вимоги, просить позов задовольнити повністю. Зокрема, вважає, що положення частини четвертої статті 7 КАС України мають бути застосовані до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними. Після прийняття рішення Конституційним Судом України застосуванню підлягають положення Конституції України із урахуванням юридичної позиції, формульованої у рішенні Конституційного Суду України.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 постановлено підготовче засідання у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Луганської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, призначене на 07.05.2025 о 10:00 год. провести в режимі відеоконференції.

07.05.2025 у відкритому судовому засіданні у підготовчому провадженні оголошено перерву до 13.05.2025 о 14:30 год.

Представник відповідача -2 подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких заперечив проти позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову повністю.

13.05.2025 у відкритому судовому засіданні у підготовчому провадженні постановлено ухвалу із занесенням до Протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 10.06.2025 о 11:00 год.

10.06.2025 у відкритому судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві, відповідях на відзив, додатних поясненнях.

Представники відповідачів у відкритому судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити у задоволенні позову повністю з мотивів, наведених у відзивах на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив, додаткових поясненнях.

Судом встановлено, що у відповідності до Наказу Генеральної прокуратури України №449к від 22.10.2019, керуючись статтею 9, пунктом 2 частини другої статті 41 Закону України "Про прокуратуру", підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника прокурора Луганської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 22.10.2019.

Вважаючи протиправним зазначений наказ відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Статтею 131-1 Конституції України визначено, що організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 32 КЗпП України переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус.

Частиною п`ятою статті 40 КЗпП України передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до статті 4 Закону №1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 11 Закону №1697-VII керівник обласної прокуратури призначає на посади та звільняє з посад прокурорів обласних та окружних прокуратур у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно до частини третьої статті 16 Закону №1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Закон №113-ІХ набрав чинності 25.09.2019, згідно зі статтею 21 якого у тексті Закону №1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно словами «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Абзацами першим та другим пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX установлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX).

Відповідно до абзацу першого пункту 7, пункту 9 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ установлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

За визначенням, що міститься в пункті 1 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221 (далі - Порядок №221) атестація прокурорів - це встановлена розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

Пунктом 9 розділу І Порядку №221 передбачено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто, а особиста участь прокурора на всіх етапах атестації є обов`язковою (пункт 10 розділу І Порядку №221).

У додатку 2 до Порядку №221 встановлено форму заяви про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію такого змісту:

«На підставі пункту 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX прошу перевести мене на посаду прокурора в обласній прокуратурі і для цього допустити до проходження атестації. З умовами та процедурами проведення атестації, визначеними у Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженому наказом Генерального прокурора, ознайомлений (ознайомлена) та погоджуюся. Зокрема, підтверджую, що я усвідомлюю та погоджуюся, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком, а також за умови настання однієї з підстав, передбачених пунктом 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, мене буде звільнено з посади прокурора. Крім того, погоджуюсь із тим, що під час проведення співбесіди та ухвалення рішення кадровою комісію може братися до уваги інформація, отримана від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно), яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню. Для цілі проходження атестації, яка включає оцінку моєї професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, даю згоду кадровим комісіям і робочим групам на повний та безпосередній доступ до інформації, визначеної у пункті 15 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, з метою її обробки, перевірки та використання під час атестації, включаючи інформацію з обмеженим доступом і таку, що містить персональні дані, а також даю згоду на надсилання мені комісіями, у разі необхідності, письмових запитань щодо професійної етики та доброчесності».

У цій справі спірний наказ про звільнення позивача з посади першого заступника прокурора Луганської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 22.10.2019 прийнятий Генеральною прокуратурою України, керуючись статтею 9, пунктом 2 частини другої статті 41 Закону України "Про прокуратуру", підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури",

Тобто, спірним питанням у цій справі є правомірність звільнення позивача з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, у зв`язку з неподанням заяви за встановленою формою про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію, відповідно до приписів пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX.

Верховним Судом, зокрема, у постанові від 25.01.2023 у справі №560/4122/19, досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності правового врегулювання підстав звільнення прокурорів з посади, що міститься в пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX.

Так, суд касаційної інстанції в наведеній постанові зауважив, що черговим етапом процесу реформування прокуратури стало прийняття Верховною Радою України у межах своїх конституційних повноважень Закону №113-ІХ.

Цим Законом внесено зміни до кодексів і законів України не лише щодо форми чи змісту діяльності прокуратури, а й щодо реформи органів прокуратури в частині кадрових питань. Передбачена Законом №113-ІХ переатестація не має систематичного характеру, відбувається одноразово за окремим законом, є винятковою. У Пояснювальній записці до проєкту цього Закону вказано, що він спрямований на запровадження тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навички, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури. Основною метою цього Закону є створення передумов для побудови системи прокуратури, діяльність якої базується на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності.

Реалізація «кадрового перезавантаження» органів прокуратури передбачає, окрім іншого, приведення кількісного складу прокурорів відповідно до вимог статті 14 Закону №1697-VII, зі змінами, внесеними Законом №113-ІХ, шляхом атестації прокурорів.

Отож, проведення атестації прокурорів є обов`язковою складовою запровадженого Законом №113-ІХ процесу реформування системи органів прокуратури та є спеціальною процедурою, яка має на меті підтвердження здатності прокурорами виконувати повноваження на належному рівні за визначеними законом критеріями, шляхом здійснення оцінки їхньої професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, що стосувалась, зокрема, усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Така атестація передбачає чітку процедуру та умови звільнення і переведення прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, що здійснюється на підставі відповідних рішень кадрових комісій.

Поряд з цим, зі змісту пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX убачається, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом обіймають посади в Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї з таких підстав: 1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Системний аналіз положень абзацу першого пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX дає підстави для висновку про те, що: підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неподання прокурором у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення. Закон визначає, що звільнення відбувається не з підстав, установлених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», а на підставі цього пункту, що є нормативною підставою.

Таким чином, підставою для звільнення є одна з підстав, передбачених підпунктами 1-4 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, а нормативною - пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Аналогічні правові позиції зазначені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №420/4232/20 від 11.12.2024.

Як встановлено в ході розгляду справи, позивачем не було подано у порядку, визначеному чинним законодавством, заяви про переведення на відповідну посаду прокурора в обласній прокуратурі, яка б містила відомості про його намір пройти атестацію, його згоду на обробку персональних даних та на застосування процедур і умов проведення атестації.

Таким чином, саме неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію в силу вимог пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ є самостійною підставою для звільнення з посади прокурора.

Відтак, суд вважає помилковим висновок позивача про те, що юридичним фактом, який зумовлює звільнення його на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII, є саме ліквідація, реорганізація чи процедура скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури.

На думку суду, у спірному випадку, юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі зазначеної норми (пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»), є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно неподання прокурором у встановлений строк зазначеної вище заяви.

Слід також зазначити, що статтею 51 Закону №1697-VII визначено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

В свою чергу, обставини застосування п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII, як однієї з умов звільнення, визначені не лише у ст. 60 Закону №1697-VII, а й у п. 19 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.

При цьому за приписами абзацу четвертого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, зупинена до 01.09.2021 року дія, окрім іншого, ст.60 Закону №1697-VII, тобто в період з 29.09.2020 року по 01.09.2021 року на законодавчому рівні не передбачено звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п`ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор не успішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Проте, законодавцем не обмежено застосування як підстави для звільнення п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII у разі настання обставин, передбачених п. 19 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.

Суд наголошує на тому, що в даному випадку звільнення позивача відбулось на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII, у зв`язку із неподанням заяви про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, та оскаржуваний наказ не містить посилання на ст. 60 Закону №1697-VII.

Оскільки звільнення позивача не пов`язано із ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, суд приходить до висновку про відсутність підстав для дослідження того, чи відбувся факт ліквідації, реорганізації прокуратури та скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, чи ні.

З огляду на викладене, твердження позивача про відсутність в даному випадку ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, не може бути підставою для визнання оскаржуваного наказу протиправним.

Посилання позивача на порушення порядку його звільнення через незастосування положень ст. 40, 49-2 КЗпП України, суд вважає безпідставним.

Як вже зазначалось вище, в даному випадку законодавцем визначено спеціальний порядок для звільнення прокурорів, передбачений Законом України «Про прокуратуру», з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

Правовідносини, які виникають під час проходження публічної служби, за наявності спеціального законодавства регулюються останнім.

Відтак суд відхиляє аргументи позивача щодо застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України щодо порядку вивільнення працівників у разі ліквідації, реорганізації та скорочення штатів.

За такого правового врегулювання спірні правовідносини, які пов`язані з проходженням прокурором публічної служби та звільнення з підстав, що оспорюються в цьому позові, урегульовані спеціальними законодавчими актами, а тому положення КЗпП України в даному випадку до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Фактично доводи позивача щодо необхідності скасування спірного наказу про звільнення ґрунтуються на його незгоді з положеннями Закону № 113-IX, які, на його думку, порушують, зокрема, і права та гарантії, що визначені Кодексом законів про працю України та Конституцією України.

Вирішуючи спір по суті, суд також враховує, що положення Закону №113-IX на день їх виконання відповідачем і прийняття оскаржуваного наказу були (та є) чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися, а тому правові підстави для їх незастосування відсутні.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово відзначав, що законодавець, увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, вказав, які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації.

Щодо посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(ІІ)/2023, суд зазначає наступне.

Конституційний Суд України 01.03.2023 ухвалив рішення № 1-р(ІІ)/2023 у справі № 3-5/2022(9/22) щодо відповідності Конституції України пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Вказаним рішенням Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ.

За змістом цього Рішення, п. 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 01.03.2023.

У відповідності до частини другої ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII. Окрім цього у ст. 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 №2136-VIII дає підстави для висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

В той же час, суд вважає, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

З цього приводу також слід зазначати, що ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2021 у справі №826/26519/15, відмовлено у задоволенні заяви позивача про перегляд судового рішення за виключними обставинами. Ухвалою Верховного Суду від 22.12.2021 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на вказане судове рішення. Зокрема, суд касаційної інстанції зазначив, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Згідно з висновком Верховного Суду, сформованим у постанові від 23.12.2019 у справі № 814/1274/17, за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Отож, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування спірного наказу відповідача, так як у цій справі судом не здобуто, а позивачем суду не подано доказів подання позивачем у встановлений строк відповідної заяви про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Відповідно, спірний наказ у контексті частини другої ст. 2 КАС України прийнятий Генеральною прокуратурою України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За таких обставин, відсутні правові підстави для визнання протиправним і скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 та поновлення його на посаді.

Оскільки звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог законодавства підстави для поновлення його на посаді та стягнення з Луганської обласної прокуратури середнього заробітку за час вимушеного прогулу також відсутні.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

Відповідно до частини першої ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою вказаної статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність вчинених ним дій, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено та підписано 13 червня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідачі:

- Офіс Генерального прокурора (місцезнаходження: вул. Різницька, 13/15,м. Київ,01011 );

- Луганська обласна прокуратура (місцезнаходження: вул. Богдана Ліщини, 27, м.Сєвєродонецьк, Луганська обл., фактичне місцезнаходження: вул. Стовпи, буд. 1, м.Кам`янське, Дніпропетровська область, 93400, ).

Головуюча суддя Дерех Н.В.