Справа № 520/11325/25
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2025-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2025 р. № 520/11325/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панова М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 10.03.2025, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років, передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати пенсію в повному обсязі, без обмежень граничного розміру виплати для розрахунку пенсій, незалежно від займаної посади за вислугою років ОСОБА_1 , з 03.03.2025 з розрахунку 90 відсотків від розміру грошового забезпечення згідно довідки Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України № 38 від 17.02.2025, в якій зазначено складові грошового забезпечення: посадовий оклад - 3400 грн., оклад за спеціальним званням - 2400 грн., надбавка за стаж служби - 2900 грн., надбавка до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень - 510 грн., надбавка за специфічні умови проходження служби - 6525 грн., щомісячна премія - 26 656, 55 грн., додаткова винагорода - 29 999, 94 грн., матеріальна допомога на оздоровлення - 39760 грн., матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань - 8 700 грн., без обмеження розміру грошового забезпечення для розрахунку пенсії, як особі, що перебуває на службі в органах внутрішніх справ 20 років та більше, та має право на пенсію за вислугою років, відповідно до п. «а» ст. 12, 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 зі змінами, внесеними Законами України №3946-12 від 04.02.1994, № 103/96-ВР від 25.03.1996 та до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 зі змінами, внесеними Законами України №3946-12 від 04.02.1994, № 103/96-ВР від 25.03.1996, № 51-ІV (51-15) від 04.07.2002 до внесення змін Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VІ від 08.07.2011.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відмова відповідача в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є протиправною.

Ухвалою суду від 13.05.2025 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до Електронного кабінету, яка міститься в матеріалах справи.

Представником Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області 28.05.2025 до суду надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначає, що діяв в межах повноважень та згідно норм чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 (далі - позивач), 03.03.2025 звернувся до органу пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 10.03.2025 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Не погоджуючись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Свою вимогу про призначення пенсії згідно з положеннями ст.ст. 12, 13, 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ в редакції до внесення змін Законом № 3668-VI від 08.07.2011, позивач обґрунтовує тим, що саме на такі гарантії він погоджувався та розраховував вступаючи на службу.

Згідно з положеннями ст. 12 Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції на момент вступу на службу, до внесення змін Законом № 3668-VI від 08.07.2011) передбачено, що право на пенсійне забезпечення мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу, у т.ч. поліцейські, відпрацювавши в цих органах понад 20 років.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За змістом ст. 21 Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Тобто, вступивши у відповідні правовідносини з державою (вступ на службу до органів внутрішніх справ) позивач справедливо розрахував, що запропоновані державою соціальні гарантій не будуть скасовані у разі зміни законів і він зможе отримувати пенсію, маючи понад 20 років відповідного стажу.

Вирішуючи питання щодо застосування Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в часі, відповідач протиправно не застосовує положення ст. 22 Конституції України, яка встановлює, що закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

В рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб не поширюється на юридичних осіб.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту боку держави.

До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційним Судом України зазначено, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 10.12. 2013 у справі № 21-348а13 та від 17.12.2013 у справі № 21-446а 13.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладених у постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладеного, відповідач при розгляді питання про призначення позивачу пенсії за вислугу років мав застосувати положення статей 12 та 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 зі змінами, внесеними Законами України №3946-12 від 04.02.1994, № 103/96-ВР від 25.03.1996 та до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 зі змінами, внесеними Законами України №3946-12 від 04.02.1994, № 103/96-ВР від 25.03.1996, № 51-ІV (51-15) від 04.07.2002 до внесення змін Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VІ від 08.07.2011. Оскільки внесеними змінами вказаного Закону, на який посилається відповідач, всупереч вимогам ст. 22 Конституції України було звужено зміст та обсяг соціальних гарантій позивача.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вперше у рішенні у справі «Міллер проти Австрії» від 16 грудня 1974 року, де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позицію Суду було підтверджено рішенням «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року, якщо особа зробила внесок у певні фонди, у тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Аналогічні висновки містяться в правовій позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у п. 23 рішення «Кічко проти України» від 08.11.2005, а саме якщо правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

На момент звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії стаж його роботи, що дає право на пенсію за вислугою років на підставі ст. 12 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», 2262-ХІІ від 09.04.1992 складає 28 років 6 місяців 25 днів.

Таким чином, позивач має право на призначення пенсії за вислугу років згідно з положеннями статей 12, 13, 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992 (в редакції на момент вступу на службу, до внесення змін Законом №3668-VІ від 08.07.2011).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 в справі «Суханов та Ільченко проти України», суд наголосив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином установленої соціальної допомоги може становити втручання в право власності (пункт 52).

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому суд повинен трактувати усі сумніви у правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень на користь особи-позивача. Для позивача достатньо вказати на факт прийняття рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, якщо допустимі докази для цього недоступні. У свою чергу відповідач має довести факт прийняття такого рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. У разі невиконання цього обов`язку адміністративний суд повинен задовольнити вимогу позивача і визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, на які вказував позивач. Єдиною умовою для цього є повідомлення позивачем мінімально достатньої інформації про такі рішення чи дії (Постанова Вищого адміністративного суду України від 13 вересня 2006 р. у справі № К-7375/06).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, 3 під., 2 пов., м. Харків, Харківський р-н, Харківська обл., 61022, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 10.03.2025, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років, передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати пенсію в повному обсязі, без обмежень граничного розміру виплати для розрахунку пенсій, незалежно від займаної посади за вислугою років ОСОБА_1 , з 03.03.2025 з розрахунку 90 відсотків від розміру грошового забезпечення згідно довідки Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України № 38 від 17.02.2025, в якій зазначено складові грошового забезпечення: посадовий оклад - 3400 грн., оклад за спеціальним званням - 2400 грн., надбавка за стаж служби - 2900 грн., надбавка до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень - 510 грн., надбавка за специфічні умови проходження служби - 6525 грн., щомісячна премія - 26 656, 55 грн., додаткова винагорода - 29 999, 94 грн., матеріальна допомога на оздоровлення - 39760 грн., матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань - 8 700 грн., без обмеження розміру грошового забезпечення для розрахунку пенсії, як особі, що перебуває на службі в органах внутрішніх справ 20 років та більше, та має право на пенсію за вислугою років, відповідно до п. «а» ст. 12, 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 зі змінами, внесеними Законами України №3946-12 від 04.02.1994, № 103/96-ВР від 25.03.1996 та до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 зі змінами, внесеними Законами України №3946-12 від 04.02.1994, № 103/96-ВР від 25.03.1996, № 51-ІV (51-15) від 04.07.2002 до внесення змін Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VІ від 08.07.2011.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в загальному розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ().

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М.Панов