Справа № 280/2533/25
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2025-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 року Справа № 280/2533/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Максименко Л.Я., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, збільшеної до 100 000 грн., за період його лікування із подальшим перебуванням у відпустках на оздоровлення, пов`язаних з пораненням, отриманим при захисті Батьківщини, з 16 січня 2024 року по 22 січня 2024 року, з 10 лютого 2024 року по 23 лютого 2024 року, з 27 лютого 2024 року по 19 березня 2024 року, з 01 квітня 2024 року по 11 квітня 2024 року, з 16 квітня 2024 року по 30 квітня 2024 року, з 10 травня 2024 року по 29 травня 2024 року, з 05 червня 2024 року по 19 червня 2024 року, з 18 липня 2024 року по 14 серпня 2024 року;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду, збільшену до 100 000 грн. за період його лікування із подальшим перебуванням у відпустках на оздоровлення, пов`язаних з пораненням, отриманим при захисті Батьківщини, з 16 січня 2024 року по 22 січня 2024 року, з 10 лютого 2024 року по 23 лютого 2024 року, з 27 лютого 2024 року по 19 березня 2024 року, з 01 квітня 2024 року по 11 квітня 2024 року, з 16 квітня 2024 року по 30 квітня 2024 року, з 10 травня 2024 року по 29 травня 2024 року, з 05 червня 2024 року по 19 червня 2024 року, з 18 липня 2024 року по 14 серпня 2024 року;

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік;

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо неоформлення і невидачі ОСОБА_1 довідки про склад і вартість неотриманого ним речового майна за період його військової служби з 23 лютого 2023 року по 30 листопада 2024 року, а також щодо невиплати грошової компенсації за це неотримане речове майно;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 оформити і видати ОСОБА_1 довідку про склад і вартість неотриманого ним речового майна за період його військової служби з 23 лютого 2023 року по 30 листопада 2024 року, а також нарахувати і виплатити грошову компенсацію за це неотримане речове майно по закупівельних цінах на день звільнення ОСОБА_1 з військової служби, за станом на 30 листопада 2024 року;

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час фактичної затримки розрахунку при звільненні, за період з 01 грудня 2025 року по 28 лютого 2025 року;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час фактичної затримки розрахунку при звільненні, за період з 01 грудня 2025 року по 28 лютого 2025 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 14 січня 2024 року позивач отримав вибухову травму (ВТ), акубаротравму, цефалгічний синдром, а в період з 14 січня 2024 року по 16 січня 2024 року - обмороження пальців обох стоп І-ІІ ступеня, обмороження пальців кистей І ступеня, що підтверджується довідкою відповідача від 24 травня 2024 року №22/4/685 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва позивача. Зазначає, що 16 січня 2024 року після отримання травм і обморожень позивача було евакуйовано з бойової позиції та він тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні у військових та спеціалізованих медичних закладах м.Харькова і м.Запоріжжя, зокрема в періоди з 16 січня 2024 року по 22 січня 2024 року, з 10 лютого 2024 року по 23 лютого 2024 року, з 27 лютого 2024 року по 19 березня 2024 року, з 01 квітня 2024 року по 11 квітня 2024 року, з 16 квітня 2024 року по 30 квітня 2024 року, з 10 травня 2024 року по 29 травня 2024 року, з 05 червня 2024 року по 19 червня 2024 року, з 18 липня 2024 року по 14 серпня 2024 року. Стверджує, що за період після отримання ним травм і обморожень після 16січня 2024 року, йому не було виплачено грошове забезпечення та додаткові грошові винагороди у повному обсязі. Вказує також, що 30 листопада 2024 року позивача було звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом наявності інвалідності, якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу). Вказує, що направив відповідачу заяву про нарахування і доплату грошового забезпечення, додаткової грошової винагороди і компенсацій за період військової служби. Проте, відповідачем фактично було відмовлено позивачу в нарахуванні та виплаті додаткової грошової винагороди, збільшеної до 100 000грн., за вказані періоди стаціонарного лікування останнього, а також фактично відмовлено у видачі належним чином оформленої довідки про склад і вартість неотриманого позивачем речового майна і нарахуванні і виплаті компенсації та це неотримане речове майно. Крім того, вказаний лист відповідача не місить відповіді по суті питання про виплату середнього заробітку за час розрахунку при звільненні позивача, з чого випливає, що у задоволенні цієї вимоги відповідачем теж було відмовлено. Вважає, що такими діями відповідач допустив протиправну бездіяльність Просить задовольнити позов.

Відповідач відзиву на позовну заяву не надав.

Ухвалою суду від 09.04.2025 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/2533/25.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

ОСОБА_1 в період з 08 березня 2022 року по 30 листопада 2024 року проходив військову службу за призовом під час мобілізації, у тому числі з 08 березня 2022 року по 08 травня 2022 року у ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 09 травня 2022 року по 24 грудня 2022 року у ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 25 грудня 2022 року по 22 лютого 2023 року у Військовій частині НОМЕР_4 , а з 23 лютого 2023 року по 30 листопада 2024 року - у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді головного сержанта 1 механізованого взводу 4 механізованої роти НОМЕР_5 механізованого батальйону, виведений поза штат у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 є учасником бойових дій та особою з інвалідністю ІІІ групи (через захворювання, пов`язане з несенням військової служби), що підтверджується посвідченнями учасника бойових дій серія НОМЕР_6 від 09 травня 2024 року та довідкою до акту огляду МСЕК серія 12 № 830522 від 10 жовтня 2025 року.

14 січня 2024 року поблизу н.п. Іванівка Куп`янського району Харківської області, при захисті Батьківщини, позивач отримав вибухову травму (ВТ), акубаротравму, цефалгічний синдром, а в період з 14 січня 2024 року по 16 січня 2024 року -обмороження пальців обох стоп І-ІІ ступеня, обмороження пальців кистей І ступеня

ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у військових та спеціалізованих медичних закладах м.Харькова і м.Запоріжжя, зокрема в періоди з 16 січня 2024 року по 22 січня 2024 року, з 10 лютого 2024 року по 23 лютого 2024 року, з 27 лютого 2024 року по 19 березня 2024 року, з 01 квітня 2024 року по 11 квітня 2024 року, з 16 квітня 2024 року по 30 квітня 2024 року, з 10 травня 2024 року по 29 травня 2024 року, з 05 червня 2024 року по 19 червня 2024 року, з 18 липня 2024 року по 14 серпня 2024 року.

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30 листопада 2024 року № 344 позивача було звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом наявності інвалідності, якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу).

Позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_2 , із заявою, в якій просив про нарахування і доплату грошового забезпечення, додаткової грошової винагороди і компенсацій за період військової служби.

Листом № 4698/23/30/64 від 15 січня 2025 року позивачу надано відповідь, де вказано, зокрема, відповідно до наказу командира військовоі частини НОМЕР_2 №319 від 05.11.2024 року ОСОБА_1 нараховано у листопаді 2024 року матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2024 рік у сумі 24 093,60 грн. Зараховано на картковий рахунок вищевказаного військовослужбовця, що відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у листопаді 2024 року у сумі 23 732 грн. 20 коп. (платіжна інструкція №12615 від 20.11.2024 року). Також зазначено, що ОСОБА_1 буде внесено до наказу командира військової частини НОМЕР_2 про виплату додатковоі винагороди під час дії воєнного стану (лікування по поранению) за періоди з 16.01.2024 року по 22.01.2024 року, з 10.02.2024 року по 15.02.2024 року, з 27.02.2024 року по 29.02.2024 року, з 01.03.2024 року по 04.03.2024 року у лютому 2025 році. За всі інші вказані періоди, вищевказаний військовослужбовець звертався до закладів лікування у зв`язку з захворюванням пов`язаним з проходженням військовоі служби, не пов`язаним з наслідками (ускладненнями) поранения, травмування, не має права на отримання додаткової винагороди під час дії воєнного стану із розрахунку 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок за повний місяць. А також, надано довідку вартості речового майна.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся із вказаною позовною заявою до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII) військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами частини четвертої статті 9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно із пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі - Постанова №704) умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні в Україні введено воєнний стан, який триває до сьогодні.

На виконання Указу Президента України від 24 лютого 2024 року №64 Про введення воєнного стану в Україні та Указу Президента України від 24 лютого 2024 року №69 Про загальну мобілізацію Кабінет Міністрів України 28 лютого 2022 року прийняв Постанову №168.

Пунктом 1-1 вказаної Постанови установлено, що на період воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Згідно з пунктом 1-2 Постанови №168 виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які:

у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Аналіз пункту 1-2 Постанови №168 дозволяє зробити висновок, що нарахування та виплата військовослужбовцям додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн здійснюється за таких умов:

а) пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва) із захистом Батьківщини;

б) факт перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних) внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини;

в) факт перебування у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року №745/32197; далі - Порядок №260).

На підставі наказу Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року №44 Порядок №260 доповнено новим розділом XXXIV, що застосовується з 01 лютого 2023 року (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 9 розділу XXXIV Порядку №260 встановлено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів, зокрема, командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини.

Відповідно до пункту 11 розділу XXXIV Порядку №260 у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії, - за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.

Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за №1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини (пункт 12 розділу XXXIV Порядку №260).

Із аналізу наведених норм Постанови №168, Порядку №260 вбачається встановлення лише двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100000,00 грн додаткової винагороди за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва) із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення. При цьому Постанова №168 не містить такої обов`язкової умови, як безперервне перебування особи на стаціонарному лікуванні, як і не містить обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку із пораненням, одержаним під час захисту Батьківщини, за які виплачується збільшена винагорода. Тобто, у разі повторного та кожного наступного перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я за медичними показниками отриманого раніше поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, виплата додаткової винагороди здійснюється в розмірі до 100000,00 грн.

Наявна в матеріалах справи довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №22/4/685 від 24.05.2024, підтверджує що ОСОБА_1 16.01.2024 отримав обмороження пальців обох стоп І-ІІ ступеня. Обмороження пальців кистей І ступеня. ВТ (14.01.2024) Акубаротравма. Цефалгичний синдром. Травмування/поранення отримане військовослужбовцем під час виконання ним обов`язків військової служби при захисті Батьківщини, не пов`язане з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення, та не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Тож, позивачем було отримано під час військової служби вибухову травму акубаротравму 14.01.2024 та обмороження пальців обох стоп І-ІІ ступеня 16.01.2024.

Виписками із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого підтверджено, що у спірні періоди ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні, зокрема: з 16.01.2024 по 22.01.2024 (виписка із медичної карти стаціонарного хворого №308к); з 10.02.2024 по 23.02.2024 (виписка із медичної карти стаціонарного хворого №2629); з 27.02.2024 по 04.03.2024 та з 27.02.2024 по 19.03.2024 (епікриз перевідний та епікриз виписний №1598 із медичної картки амбулаторного хворого; з 01.04.2024 по 11.04.2024 (виписка із медичної карти стаціонарного хворого №7349), з 16.04.2024 по 30.04.2024 (виписка із медичної карти стаціонарного хворого №78612), з 10.05.2024 по 29.05.2024 (виписка із медичної карти стаціонарного хворого №10554), з 05.06.2024 по 19.06.2024 (виписка із медичної карти стаціонарного хворого №12949), з 18.07.2024 по 14.08.2024 (епікриз виписний з медичної карти стаціонарного хворого №4040/3).

У кожному із вказаних медичних документів наявна інформація про проходження позивачем лікування, у зв`язку з обмороження пальців обох стоп І-ІІ ступеня, а також, у зв`язку з наслідками мінно-вибухової травми: акубаротравми 14.01.2024, що зумовлює висновок про пов`язаність травм із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок таких травм.

Більш того, довідкою ВЛК від 30.08.2024 № 3431 підтверджено наступне: «Сержант за мобілізацією ОСОБА_1 , 1969 р.н., в/ч НОМЕР_2 , призваний у березні 2022 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 , головний сержант взводу. Проведено медичний огляд військово-лікарською комісією при військовій частині НОМЕР_7 30 серпня 2024 року. Діагноз: Т33.5 Т33.8 173.9 Наслідки перенесеної травми (16.01.2024): обмороження пальців обох стоп І-І1 ступеня, обмороження пальців кистей І ступеня у вигляді синдрому Рейно верхніх та нижніх кінцівок з незначним порушенням функції. Т70.0 Н93.1 Наслідки вибухової травми: акубаротравми (14.01.2024) без порушення цілісності барабанної перетинки у вигляді цефалгічного синдрому, двобічного підвищення порогів звукоприйняття на високих частотах, шепітної мови 4,0 м, суб`єктивного шуму. Згідно наказу МОЗ України від 04.07.2007 р. № 370 травми легкого ступеня. Травми, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини. Довідка про обставини травм від 24.05.2024 № 22/4/685 видана командиром військової частини.

Отже, матеріалами справи підтверджується той факт, що в періоди з 16 січня 2024 року по 22 січня 2024 року, з 10 лютого 2024 року по 23 лютого 2024 року, з 27 лютого 2024 року по 19 березня 2024 року, з 01 квітня 2024 року по 11 квітня 2024 року, з 16 квітня 2024 року по 30 квітня 2024 року, з 10 травня 2024 року по 29 травня 2024 року, з 05 червня 2024 року по 19 червня 2024 року, з 18 липня 2024 року по 14 серпня 2024 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з отриманими травмами, пов`язаними із захистом Батьківщини: мінно-вибухова травма; акубаротрама, обмороження пальців обох стоп І-І1 ступеня, обмороження пальців кистей І ступеня у вигляді синдрому Рейно верхніх та нижніх кінцівок з незначним порушенням функції, а тому за ці періоди відповідач повинен був нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду у розмірі 100 000,00 грн. в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з травмою, пов`язаною із захистом Батьківщини, оскільки наявні умови, визначені у пункті 1-2 Постанови №168 (перебування на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я у зв`язку із травмою, пов`язаною із захистом Батьківщини).

Слід зазначити, що у листі від 15.01.2025 відповідач зазначав позивачу, що військовослужбовця ОСОБА_1 буде внесено до наказу командира військової частини НОМЕР_2 про виплату додаткової винагороди під час дії воєнного стану (лікування по пораненню) за періоди з 16.01.2024 року по 22.01.2024 року, з 10.02.2024 року по 15.02.2024 року, з 27.02.2024 року по 29.02.2024 року, з 01.03.2024 року по 04.03.2024 року у лютому 2025 році.

Проте, протягом строку розгляду даної справи відповідачем не надано до матеріалів справи доказів нарахування та виплати такої додаткової винагороди за всі чи за певні періоди, які охоплюються позовними вимогами.

Щодо вимог про нарахування і виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, суд зазначає наступне.

Так, порядок виплати цього виду грошового забезпечення визначено Розділом ХХІV Наказу № 260, а саме:

військовослужбовцям, прийнятим (призваним) на військову службу із запасу, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується в календарному році, у якому вони призначені та вступили до виконання обов`язків за посадами; військовослужбовцям, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавством випадках - до шести років, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може надаватися у встановленому порядку;

військовослужбовцям, які прибули для подальшого проходження військової служби і зараховані до Збройних Сил України з інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, а також інших державних органів, виплачується матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за умови ненадання цієї допомоги за попереднім місцем служби за рік, у якому вони прибули;

військовослужбовцям, які були призвані (прийняті) на військову службу та до призову (прийняття) працювали в бюджетних організаціях, виплачується матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за умови ненадання за попереднім місцем роботи матеріальної допомоги, встановленої відповідними нормативно-правовими актами України за рік, в якому вони були призвані (прийняті);

військовослужбовцям, які прибули до Збройних Сил України після відрядження до державних органів, установ та організацій або прикомандирування до Верховної Ради України та органів місцевого самоврядування із залишенням на військовій службі, виплачується матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за умови ненадання цієї допомоги за місцем відрядження (прикомандирування) за рік, в якому вони прибули.

Згідно з п. 7 Розділу ХХІV наказу № 260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Під час виплати зазначеної допомоги військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання цієї допомоги звільнені від посад, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми займаними посадами.

Відповідно до п. 9 Розділу ХХІV Наказу № 260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Відтак, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, який виплачується один раз на рік за заявою військовослужбовця на підставі наказу командира військової частини, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Крім того, згідно рішення Міністра оборони України від 16.01.2024 №183/уд матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується військовослужбовцям в розмірі місячного грошового забезпечення, виключно за наявності таких підстав:

смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків;

поранення військовослужбовця, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану;

у разі наявності у військовослужбовця інвалідності, отриманої внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини;

порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме:

онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія);

захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит В, С;

безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, які пов`язані із захистом Батьківщини (більше 30 днів поспіль), внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної систем, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів;

сім`ям військовослужбовців, які захоплені в полон (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) чи заручниками, а також інтернованим в нейтральних державах або визнані безвісно відсутніми.

Як встановлено судом, у листі військової частини НОМЕР_2 від 15.01.2025 остання вказує, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 №319 від 05.11.2024 року ОСОБА_1 нараховано у листопаді 2024 року матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань за 2024 рік у сумі 24 093,60 грн. Зараховано на картковий рахунок вищевказаного військовослужбовця, що відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у листопаді 2024 року у сумі 23 732 грн. 20 коп.

Суд зауважує, що хоча матеріали справи і не містять доказів виплати вказаної суми, однак позивач в свою чергу не спростував такі обставини, не зазначив про неотримання ним вказаної виплати. Більш того, у позовній заяві позивачем взагалі необгрунтовано порушення його права в частині виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2024 рік.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню вимоги про нарахування та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік.

Щодо вимог видати ОСОБА_1 довідку про склад і вартість неотриманого ним речового майна за період його військової служби з 23 лютого 2023 року по 30 листопада 2024 року, суд зазначає наступне.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 статті 9-1 Закону №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

За приписами пункту 2 Порядку №178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Пункт 3 Порядку №178 визначає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі:

- звільнення з військової служби;

- загибелі (смерті) військовослужбовця;

- переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини.

Відповідно до пункту 4 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 5 Порядку №178 закріплено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.05.2016 за №768/28898, затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (далі - Інструкція №232).

Пунктом 4 розділу І Інструкції №232 передбачено, що речове майно за цільовим призначенням поділяється на майно поточного забезпечення, майно фонду зборів і майно непорушних запасів, а за використанням - на майно особистого користування та інвентарне майно.

Майно особистого користування - це предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців.

Інвентарне майно - це предмети військової форми одягу, взуття, спорядження, технічні засоби речової служби, обладнання, намети, брезенти, контейнери та інше устаткування, яке є власністю Міністерства оборони України та яким забезпечуються військовослужбовці за потреби у мирний час та особливий період.

Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Порядок забезпечення військовослужбовців Збройних Сил речовим майном особистого користування в мирний час та особливий період Інструкції №232, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку №178.

Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку №178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.

Особливості речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період регламентовані розділом V Інструкції №232.

Відповідно до пункту 1 розділу V Інструкції №232, основною метою речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період є створення умов, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань особливого періоду.

Згідно пункту 8 розділу V Інструкції №232 з уведенням воєнного часу військові частини і установи Збройних Сил переходять на забезпечення речовим майном з норм мирного часу на норми воєнного часу. Наявне речове майно і технічні засоби речової служби, які перебувають на поточному забезпеченні (отримані у мирний час), за винятком непридатного майна, використовуються на забезпечення потреб військ (сил). Строки носіння предметів у тилу обчислюються за нормами воєнного часу з дня їх видачі.

Пунктом 28 розділу V Інструкції №232 передбачено, що військовослужбовці, призвані на військову службу за мобілізацією, забезпечуються речовим майном за нормами забезпечення на особливий період.

Під час переведення військових частин на штати воєнного часу із введенням режиму воєнного стану дія норм забезпечення повсякденної форми одягу, військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, призупиняється.

Військовослужбовці строкової служби в особливий період забезпечуються за Нормами мирного часу.

Пунктом 30 розділу V Інструкції №232 встановлено, що особи сержантського, старшинського та рядового складу речовим майном забезпечуються за відповідними Нормами. Видача речового майна проводиться після прибуття їх до місця служби і зарахування до списків військової частини.

Військовослужбовці рядового, сержантського та старшинського складу, які проходили військову службу в мирний час за контрактом, на воєнний час забезпечуються на загальних підставах з усіма солдатами, матросами, сержантами та старшинами.

Військовослужбовці строкової служби, які звільняються в запас або відставку, а також ті, які вибувають у відпустку у зв`язку з хворобою та іншими обставинами, забезпечуються речовим майном згідно з Переліком предметів речового майна, яким забезпечуються військовослужбовці строкової служби під час їх звільнення з військової служби в запас, відставку або відправлення для здачі вступних іспитів у військові навчальні заклади, та видаються атестати на речове майно з відміткою про це у відповідних документах.

Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Аналіз вищенаведених норм свідчить, що військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби.

Верховний Суд у постановах від 03.10.2018 у справі №803/756/17, від 30.04.2020 у справі №813/4138/17 сформував висновок щодо застосування норм права, який відповідно до положень ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Так, Верховним Судом визначено, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в п. 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Враховуючи вищевказане, за позивачем навіть після звільнення з військової служби зберігається право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у тому випадку, якщо така не була виплачена йому при звільненні.

В спірному випадку, як вбачається з матеріалів справи, згідно з витягом з наказу командира В/Ч НОМЕР_2 від 30 листопада 2024 року №344, позивача виключено зі списків особового складу частини з 30.11.2024, знято з усіх видів забезпечення.

Позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_2 із заявою, в якій, зокрема, просив підготувати та видати йому довідку про вартість неотриманого ним речового майна за період його військової служби з 29.02.2023 року по 30.11.2024 року, після чого нарахувати і виплатити (з урахуванням даних такої довідки) відповідну грошову компенсацію за неотримане речове майно, станом на день звільнення з військової служби, а саме на 30.11.2024 року.

Однак відповідач вказав, що згідно пункту 17 розділу III Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 передбачено, що мобілізовані військовослужбовці звільняються в запас у тій формі одягу, що знаходилася в їх особистому користуванні, при цьому предмети речового майна, які не були видані (незалежно від причин), під час звільнення не видаються. А також, надав довідку про вартість речового майна з нульовими розрахунками.

Щодо таких доводів суд зауважує, що як зазначив Верховний Суд у постанові від 20.01.2021 у справі №200/1873/19-а чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Отже, військовослужбовці, обтяжені під час проходження військової служби власними витратами на придбання речового майна, мають правомірні очікування на отримання його грошової компенсації.

Так, за приписами пункту 4 розділу ІІІ Інструкції №232 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, мають право за бажанням отримати або речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього.

В свою чергу, пунктом 29 розділу V Інструкції №232 визначено, що у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються.

Аналіз змісту вказаних положень свідчить, що норма пункту 29 розділу V Інструкції №232 не суперечить праву військовослужбовця на отримання компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі, яке передбачено Порядком №178, натомість встановлює лише неможливість видачі предметів речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період.

Тобто, пункт 29 розділу V Інструкції №232 передбачає лише обмеження права військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період під час звільнення на отримання речового майна, яке не було отримане під час проходження служби, проте, жодним чином не позбавляє їх права на отримання компенсації за неотримане речове майно, право на яку вони мають у відповідності до Закону №2011-ХІІ.

Таким чином, посилання відповідача на пункт 29 розділу V Інструкції №232, як на підставу для відмови у виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно є безпідставним.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позивач, який звільнений з військової служби у запас, має право на отримання довідки про вартість речового майна та, відповідно, отримання грошової компенсації вартості такого майна відповідно до положень Порядку №178.

За таких обставин, суд дійшов висновку, про допущену відповідачем у спірних відносинах протиправну бездіяльність, у зв`язку з чим наявні підстави для відповідача оформити довідку про склад і вартість неотриманого позивачем речового майна, нарахувати і виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно станом на день його звільнення з військової служби.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час фактичної затримки розрахунку при звільненні, за період з 01 грудня 2024 року по 28 лютого 2025 року суд зазначає таке.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення визначає Закон №2011-ХІІ. Разом з тим, цим Законом не передбачена відповідальність за порушення строків розрахунку при звільненні.

Водночас така відповідальність врегульована Кодексом законів про працю України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Тому, до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у по справі №813/356/16.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України (чинної на момент виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, в редакції на дату звільнення позивача з військової служби, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі статті 116 КЗпП України роботодавець повинен виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

Позивач виключений зі списків особового складу 30.11.2024, тому відлік строку затримки щодо виплати позивачу заробітної плати розпочинається з 01.12.2024, з дня, наступного за днем, у який позивачу не виплачене в повному обсязі грошове забезпечення.

При цьому, як вказує позивач та підтверджується наданими доказами, позивачу на картковий рахунок були зараховані наступні грошові кошти з відповідним призначенням платежу: 28 лютого 2025 року 12 709,68 грн. «Зарплата, в/ч НОМЕР_2 Коментар: Hroshove zabezpechennia- DV-v/sl. v/sh F4698 za berezen 2024r. u liutomu 2025r» ; 28 лютого 2025 року 22 241,93 грн. «Зарплата, в/ч НОМЕР_2 Коментар: Hroshove zabezpechennia- DV-v/sl. v/sh F4698 za sichen 2024r. u liutomu 2025r»; 28 лютого 2025 року 30 568,96 грн. «Зарплата, в/ч НОМЕР_2 Коментар: Hroshove zabezpechennia- DV-v/sl. v/sh F4698 za liutyi 2024r. u liutomu 2025r».

Тобто, суми грошового забезпечення, які позивачу мали бути виплачені в день звільнення, йому виплачено 28.02.2025.

З огляду на викладене, відповідач зобов`язаний нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 01.12.2024 по 28.02.2025.

Водночас, щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за вказаний період, суд враховує таке.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки суду не надано відомості про розмір грошового забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню позивача, суд позбавлений можливості обрахувати розмір середнього заробітку за період з 01.12.2024 по 28.02.2025. З огляду на викладене, у даному випадку слід зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.12.2024 по 28.02.2025.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з частиною 4,6 статті 77 КАС України докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши достовірність та достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, відповідно до свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Частинами першою та другою статті 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Судом встановлено, що позивачем з метою отримання правничої допомоги 14.03.2025 укладено договір з адвокатом Хмарським Р.Б.

Згідно розрахунку витрат на правову допомогу від 03.04.2025 адвокатом надано послуги: вивчення і аналіз матеріалів спору Клієнта, складання і подання в інтересах клієнта до Запорізького окружного адміністративного суду позовної заяви від 03 квітня 2025 року до військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, складання в інтересах Клієнта заяви про поновлення процесуального строку.

Також, адвокатом надана квитанція до прибуткового касового ордера № 25 від 03.04.2025 в сумі 5000,00грн.

Однак, суд зауважує, що ані попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивача, які планується понести у зв`язку з розглядом адміністративної справи від 03.04.2025 (а.с.53), ані розрахунок витрат на правову допомогу від 03.04.2025 за Договором №7 про надання правової допомоги від 14.03.2025 (а.с. 53 зворотній бік) не міститять підпису запомника - позивача у справі.

Враховуючи те, що в Договорі № 7 про надання правової допомоги від 14.03.2025 (де наявний підпис позивача) відсутній хоча б будь-який орієнтовний перелік видів правничої допомоги та їх вартість, а розрахунки витрат на правничу допомогу не засвідчені підписом позивача, суд не може погодитись з тим, що види, обсяг та вартість робіт були погоджені і прийняті ОСОБА_1 .

У звязку із цим, зазначення останнім абзацем у розрахунку витрат на правову допомогу від 03.04.2025 про те, що "...між адвокатом і клієнтом було погоджено і сплачено гонорар на даному етапі у розмірі 5000,00грн...." суд до уваги не приймає, бо фактично підтвердження такого погодження суду не надано, з наведених вище підстав.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для розподілу витрат на правничу допомогу у зв`язку із відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження факту їх прийняття та погодження позивачем.

У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору за даним позовом, розподіл судових витрат на підставі ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі до 100 000,00 грн. на місяць, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із забезпеченням здійснення заходів, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у період 16 січня 2024 року по 22 січня 2024 року, з 10 лютого 2024 року по 23 лютого 2024 року, з 27 лютого 2024 року по 19 березня 2024 року, з 01 квітня 2024 року по 11 квітня 2024 року, з 16 квітня 2024 року по 30 квітня 2024 року, з 10 травня 2024 року по 29 травня 2024 року, з 05 червня 2024 року по 19 червня 2024 року, з 18 липня 2024 року по 14 серпня 2024 року.

Зобов`язати Військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі до 100 000,00 грн на місяць, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 про «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із забезпеченням здійснення заходів, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у період 16 січня 2024 року по 22 січня 2024 року, з 10 лютого 2024 року по 23 лютого 2024 року, з 27 лютого 2024 року по 19 березня 2024 року, з 01 квітня 2024 року по 11 квітня 2024 року, з 16 квітня 2024 року по 30 квітня 2024 року, з 10 травня 2024 року по 29 травня 2024 року, з 05 червня 2024 року по 19 червня 2024 року, з 18 липня 2024 року по 14 серпня 2024 року, з урахуванням виплачених сум.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не оформлення довідки про склад і вартість неотриманого ОСОБА_1 речового майна із зазначенням сум грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 при його звільненні з військової служби.

Зобов`язати Військової частини НОМЕР_2 оформити довідку про склад і вартість неотриманого ОСОБА_1 речового майна, із зазначенням сум грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно за період його військової служби, станом на день його звільнення з військової служби, 30 листопада 2024 року.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час фактичної затримки розрахунку при звільненні, за період з 01 грудня 2025 року по 28 лютого2025 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час фактичної затримки розрахунку при звільненні, за період з 01 грудня 2025 року по 28 лютого 2025 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 13 червня 2025 року.

Суддя Л.Я. Максименко