Справа № 480/12516/23
Суддя: О.М. Кунець
Дата ухвалення: 2025-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
В С Т А Н О В И В:
- визнати протиправною та скасувати Картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА805020/2023/000522 від 07.11.2023 року;
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31.03.2017 року між Позивачем (Покупцем) та ООО «Вагкаэ-Текэ» (Республіка Узбекистан) (Постачальник) було укладено контракт № 06/17 на поставку товару - махрові фарбовані бавовняні рушники та інші текстильні товари із обов`язковим наданням Постачальником сертифікату походження товару по формі СТ-1 та Акту експертизи до нього.
Позивач звертає увагу суду на те, що даний товар в межах вказаного контракту систематично поставлявся в Україну на умовах режиму вільної торгівлі із умовним повним звільненням від сплати мита.
Однак, 07.11.2023 року Відповідачем на вказану МД було винесено Картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA805020/2023/000522 .
Позивач вважає, що оскаржувана Картка відмови, виконання вимог якої призвело до необґрунтованого і безпідставного позбавлення права на преференційне розмитнення імпортованих Позивачем товарів, являється протиправною і такою, що підлягає скасуванню.
Ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
При поданні вищевказаної митної декларації, Позивачем було застосовано преференцію зі сплати ввізного мита за кодом «400», про що зазначено в графі 36 «Преференції» електронної митної декларації.
Тому, керуючись частиною першою статті 256 Митного Кодексу України, на переконання відповідача, Сумською митницею законно та обґрунтовано прийнято рішення про відмову в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №иА805020/2023/000522 від 07.11.2023 року.
Відповідач звертає увагу суду на те, що застосування преференції за кодом 400, встановленої наказом Міністерства фінансів України № 1011, можливе лише за наявності відповідних правових підстав.
Однією із підстав для надання пільг щодо товарів, які користуються режимом вільної торгівлі в спірних правовідносинах належить, зокрема, Угода про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994 на застосування якої вказується в пункті 9 Правил визначення країни походження товарів, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993 (зі змінами), та учасниками якої є Україна та Республіка Узбекистан. Застосування преференції за кодом 400, передбаченої наказ Міністерства фінансів України № 1011, можливе за наявності відповідних правових підстав, визначених в пункті 9 Рішення від 24.09.1993 державами - учасницями якого є Україна та Республіка Узбекистан. За результатами здійсненого відповідачем аналізу наданих товаросупровідних документів було виявлено факт порушення позивачем вимог статті 9 Правил визначення країни походження товарів від 24.09.1993, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав, якою визначено, що товар вважається як такий, що походить з митної території держави - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року, якщо він відповідає встановленим цими Правилами критеріям походження, експортується резидентом однієї з держав - учасниць цієї Угоди і ввозиться резидентом держави - учасниці цієї Угоди з митної території іншої держави - учасниці цієї Угоди, в частині того, що товар ввезено в Україну з митної території Румунії, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року.
Відповідач звертає увагу суду на те, що згідно до наданої під час митного оформлення автотранспортної накладної від 14.10.2023 А № 369334 (код документу 0730) виявлено відтиски печаток митного органу Румунії та Чернівецької митниці, які підтверджують факт того, що товар введений в Україну із території Румунії, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року.
Крім того, відповідно до поданої позивачем МДП (Carnet TIR MX85979136) в ній зазначено ( поставлено печатку) що товар перебував на території Грузії, що суперечить розділу IV Наказу № 1011 «Застосування тарифних пільг (тарифних преференцій)» Класифікатору звільнень від сплати митних платежів при ввезенні товарів на митну територію України, під кодом пільги «400» визначені товари, що ввозяться в Україну згідно з міжурядовими угодами України з країнами СНД (крім Республіки Грузія).
Таким чином, на переконання відповідача, позивачем при оформленні товару ввезеного з митної території Румунії, яка не є державою учасницею Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року, а також перебування товару на території Грузії (що прямо заборонено угодою) безпідставно застосовано преференції зі сплати ввізного мита за кодом «400», які визначені наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 року №1011.
Крім цього, відповідач зазначає, що дійсно, Держмитслужба відповідно до покладених на неї завдань організовує роз`яснювальну роботу щодо застосування законодавства з питань, що належать до компетенції Держмитслужби. А тому, відповідно до листа Державної митної служби України від 05.07.2022 № 08-1/15-03/7/3716 роз`яснено, що Рішенням про Правила визначення країни походження товарів від 24 вересня 1993 року не передбачено можливість транспортування в Україну товарів походженням з Узбекистану транзитом через територію країн, які не є учасниками Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року.
Також, у відзиві відповідач звертає увагу суду на те, що у своєму позові позивач просить суд зобов`язати Сумську митницю відновити режим вільної торгівлі (преференційний режим). Однак, як зазначає відповідач, позивач заявляючи вказану вимогу спонукає суд до підміни державного органу у прийнятті рішень в межах повноважень, що суперечить позиції Верховного Суду (яку сформульовано Верховним Судом в постановах від 26.07.2022 по справі №815/2656/17, від 03.03.2022 по справі №803/1208/17, від 31.05.2019 по справі №804/2688/17).
Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.
Представником позивача подано до матеріалів справи додаткові пояснення.
Представником відповідача також подано додаткові пояснення з обґрунтуванням своєї позиції у даній справі.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного :
Як свідчить з матеріалів справи, 31.03.2017 року між Позивачем (Покупцем) та ООО «Вагкаэ-Текэ» (Республіка Узбекистан) (Постачальник) було укладено контракт № 06/17 на поставку товару - махрові фарбовані бавовняні рушники та інші текстильні товари із обов`язковим наданням Постачальником сертифікату походження товару по формі СТ-1 та Акту експертизи до нього. Сторонами у пункті 2.1 контракту було визначено, що товар поставляється Покупцеві партіями за цінами, які визначаються на підставі специфікації та вказуються в рахунку, який виставляється Постачальником.
Також, разом із вищевказаною ЕМД до Сумської митниці подано такі товаросупровідні документи:
- за кодом «0380» рахунок фактура (інвойс) 164 від 14.10.2023;
- за кодом «0705» коносамент (Bill of lading) ALAT «155199» від 22.08.2023;
- за кодом «0730» автотранспортна накладна А №369334 від 14.10.2023;
- за кодом «0952» книжка МДП (TIR carnet) MX. 85979136 від 14.10.2023;
- за кодом «1701» акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу (у випадках митного огляду, що здійснюється при виконанні митних формальностей під час митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації) UA408050/2023/009849 від 05.11.2023;
- за кодом «3002» платіжне доручення, що підтверджує вартість товару від 03.10.2023;
- за кодом «3004» розрахунок фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортні-експедиційні послуги від 16.10.2023;
- за кодом «4103» доповнення до зовнішньоекономічного договору, додаткова угода №01 від 31.03.2017;
- за кодом «4103» доповнення до зовнішньоекономічного договору, специфікація №80 від 09.05.2023;
- за кодом «4103» доповнення до зовнішньоекономічного договору, специфікація №83 від 25.07.2023;
- за кодом «4103» доповнення до зовнішньоекономічного договору, специфікація №84 від 02.08.2023;
- за кодом «4103» доповнення до зовнішньоекономічного договору, специфікація №85 від 24.08.2023;
- за кодом «4104» зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу, стороною якого є виробник товарів, що декларуються та подання якого для митного оформлення не супроводжується поданням пов`язаних з ними посередницьким (зовнішньоекономічних та/або внутрішніх) договорів 06/17 від 31.03.2017;
Також, при поданні вищевказаної митної декларації, Позивачем було застосовано преференцію зі сплати ввізного мита за кодом «400», про що зазначено в графі 36 «Преференції» електронної митної декларації.
- не долучено документи, які підтверджують переміщення товару морським транспортом. У зв`язку з чим неможливо встановити, яким чином вантаж переміщено з Казахстану до Азербайджану: Каспійським морем або сушею.
Тому, керуючись частиною першою статті 256 Митного Кодексу України Відповідачем було прийнято рішення про відмову в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №иА805020/2023/000522 від 07.11.2023 року.
У розділі «Роз`яснення вимог, виконання яких забезпечує можливість прийняття митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення» Картки відмови вказано здійснити декларування товарів шляхом подання нової митної декларації і що митне оформлення товару можливе зі сплатою ввізного мита за пільговими ставками та правильними даними у гр.36,44,47 та В.
Зазначене призвело до необхідності внесення Позивачем на депозитний рахунок Відповідача додаткової суми митних платежів у загальному розмірі 443 771,22 гривень, яка складається з 369 809,35 гривень мита та 73 961,87 гривень ПДВ.
Вважаючи, що оскаржувана Картка відмови, виконання вимог якої призвело до необґрунтованого і безпідставного позбавлення права на преференційне розмитнення імпортованих Позивачем товарів, являється протиправною і такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом, який є предметом розгляду у даній справі.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного:
Статтею 248 Митного кодексу України (далі - МК України) передбачено, що митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.
Згідно частини 1 статті 257 МК України декларування здійснюється шляхом з`явлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.
Відповідно до частини 3 статті 334 МК України особи, які переміщують товари, зобов`язані надавати митним органам документи та відомості, необхідні для здійснення митного контролю, в усній, письмовій та/або електронній формі.
Положеннями частини 1 статті 336 МК України передбачено, що митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами митних органів шляхом, зокрема, перевірки документів та відомостей, які надаються під час переміщення товарів через митний кордон України. Перевірка документів та відомостей, які подаються митним органам під час переміщення товарів через митний кордон України, здійснюється візуально та із застосуванням інформаційних технологій, в тому числі й шляхом контролю із застосуванням системи управління ризиками (частина 1 статті 337 МК України).
Наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 року № 1011 (далі - Наказ № 1011), затверджений Класифікатор звільнень від сплати митних платежів при ввезенні товарів на митну територію України.
Відповідно до розділу IV Наказу № 1011 Застосування тарифних пільг (тарифних преференцій) Класифікатору звільнень від сплати митних платежів при ввезенні товарів на митну територію України, під кодом пільги 400 визначені товари, що ввозяться в Україну згідно з міжурядовими угодами України з країнами СНД (крім Республіки Грузія).
Позивачем, при поданні вищевказаної митної декларації застосовано преференції зі сплати ввізного мита за кодом 400, про що зазначено в графі 36 Преференції електронної митної декларації. Зазначені обставини не є спірними, учасниками справи не заперечуються.
Наказом №1011 визначені підстави для надання пільг, до яких належить, зокрема, Угода про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994 на застосування якої вказується в пункті 9 Правил визначення країни походження товарів, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993 (зі змінами) (далі - Рішення від 24.09.1993), та учасниками якої є Україна та Республіка Узбекистан.
Таким чином, застосування преференції за кодом 400, передбаченої наказом Міністерства фінансів України № 1011, можливе за наявності відповідних правових підстав, визначених в пункті 9 Рішення від 24 вересня 1993 року, державами - учасницями якого є Україна та Республіка Узбекистан.
Позивач підставою для заповнення МД із застосуванням преференції за кодом 400 використав одну з підстав для надання пільги - двосторонню Угоду між Урядом України й Урядом Республіки Узбекистан про вільну торгівлю від 29.12.1994 року. Пунктом 3 вказаної Двосторонньої Угоди передбачено, що для цілей дійсної Угоди і на період її дії під товарами, що відправляються з територій Договірних Сторін, розуміються товари, визначені Правилами визначення країни походження товарів від 24 вересня 1993 року, затвердженими Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав.
І хоча згідно з офіційними джерелами Правила визначення країни походження товарів від 24 вересня 1993 року втратили чинність для України та Узбекистану, однак пунктом 3 статті 2 Протоколу про застосування Договору про зону вільної торгівлі від 18 жовтня 2011 між його Сторонами та РеспублікоюУзбекистан вказано те, що не дивлячись на положення статті 4 Договору, в торгівлі між Сторонами Договору та Республікою Узбекистан застосовуються Правила визначення країни походження товарів від 24 вересня 1993 року.
У свою чергу, пунктом 9 Правил визначення країни походження товарів від 24.09.1993 року (в редакції Рішення про нову редакцію пункту 9 Правил визначення країни походження товарів від 18.10.1996року) визначене, що товар вважається як такий, що походить з митної території держави-учасниці Угоди про створення зони території іншої держави-учасниці цієї Угоди.
Отже, суд погоджується з твердженнями позивача стосовно того, що імпортований Позивачем товар, задекларований у вищевказаній МД, ввозився резидентом держави-учасниці цієї Угоди (ТОВ ГРАНД МЕТА) і вивозився з митної території Узбекистану - держави-учасниці цієї Угоди, тому Україна в даному випадку являється країною імпорту (країною, в яку ввозиться товар), а Узбекистан - країною експорту (країною, з якої вивозиться товар).
Зазначене також підтверджується тим, що згідно правил заповнення графи 15 Країна відправлення/експорту Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 року №651, визначено, що у цій графі відповідно до класифікації країн світу наводиться українською мовою коротка назва країни, з якої товари відправлені в Україну. У графі 15 МД як раз таки міститься позначення Узбекистан, який відповідно являється країною, з якої ввезено (експортовано) товар до України як країни імпорту.
Таким чином, визначені пунктом 9 Правил визначення країни походження товарів від 24.09.1993року умови Позивачем було виконано в повному обсязі.
Варто також звернути увагу і на те, що пунктом 12 розділу І Правила визначення походження товарів Спеціального додатку К до Міжнародної конвенції про спрощення і гармонізацію митних процедур від 18.05.1973 року (дата приєднання України 05.10.2006, дата набрання чинності для України 15.09.2011) (так звана Кіотська конвенція) передбачено, що "у випадках, коли існують установлені правила прямого транспортування товарів із країни їхнього походження, дозволяється відступати від них, зокрема з географічних причин (наприклад, у випадку з країнами, оточеними з усіх боків сушею), а також у випадку з товарами, що знаходяться під митним контролем в третіх країнах (наприклад, у випадку з товарами, які демонструються на ярмарках або на виставках чи є поміщеними на митні склади).
У свою чергу, розділ XXI Прикінцеві та перехідні положення МК України згідно з Законом України від 14.07.2023 року № 3261-IX було доповнено пунктом 9-29 такого змісту:
... 9-29. У період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, за умови наявності у преференційних правилах походження до міжнародних договорів про вільну торгівлю правил прямого транспортування товарів з країни їх походження, дозволяється з урахуванням географічних, транспортних, економічних причин переміщення товарів, що походять з країн, з якими Україна уклала міжнародні договори про вільну торгівлю, через території третіх країн, крім території країни, визнаної державою-окупантом згідно із законом та/або державою-агресором щодо України згідно із законодавством, у разі якщо такі товари знаходяться під митним контролем країни транзиту. При цьому товари повинні бути в незмінному стані та з ними не повинні проводитися будь-які операції, крім операцій із забезпечення збереження і перевантаження товару.
Підтвердження перебування товарів під митним контролем у третіх країнах, якщо інше не передбачено преференційними правилами походження до міжнародних договорів України про вільну торгівлю, здійснюється шляхом надання на вибір підприємства одного або декількох таких документів:
1) сертифікати, видані митними органами країн транзиту, що підтверджують умови перебування цих товарів у країні транзиту та містять:
повний опис транспортованих товарів;
дати розвантаження та перевантаження товарів;
назви суден або інших використаних транспортних засобів (за необхідності);
2) митні декларації у митному режимі транзиту (при зберіганні товару під митним контролем - митна декларація або інший документ, оформлений при поміщенні у митний режим митного складу, вільної митної зони або на тимчасове зберігання);
3) книжка МДП (Carnet TIR), передбачена Митною конвенцією про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП (Конвенції МДП) 1975 року;
4) лист-підтвердження на офіційному бланку митних органів країн транзиту;
5) єдиний транспортний документ, який регламентує перевезення товарів з країни експорту через країну (країни) транзиту;
6) товаросупровідні документи, засвідчені митним органом країни експорту, з відомостями про накладення митного забезпечення.
В даному випадку постачання товарів ТОВ «ГРАНД МЕТА» мають місце географічні причини переміщення товарів через треті країни, що підтверджується положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 09.04.2022 року № 426 «Про застосування заборони ввезення товарів з Російської Федерації», що здійснювалося в умовах знаходження товарів під безперервним митним контролем усіх країн транзиту згідно з книжкою МДП (в графі 44 МД Позивача: код документа «0952» та його реквізити - № МХ.85979136 від 14.10.2023 року).
Позивачем з метою підтвердження перебування імпортованих ним товарів під митним контролем на всьому шляху прямування від країни відправлення до країни призначення було надано наступні документи:
- Книжку МДП (TIR) № МХ.85979136 з відривними корінцями, на яких проставлені відмітки та печатки компетентних митних органів Азербайджана та Казахстана, а також міститься інформація про номерний знак автотранспортного засобу (тягача та причепа) KA2739KI/AA5093XG, найменування перевізника, супровідні документи
- CMR № 369334 та інвойс № 164 от 14.10.2023 року, найменування, кількість місць та вага брутто товару;
- коносамент (BILL OF LADING) № ALAT «155199» від 22.08.2023 року, в якому вказано, що його оформлено відносно автотранспортного засобу марки MERCEDES з реєстраційними номерними знаками - НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , саме на який було завантажено товар для імпорту в Україну, і що шлях прямування його становить точки «ALAT - KURIK - ALAT» (порт Азербайджану - порт Казахстану - порт Азербайджану). Тобто, фактично вказаний коносамент (документ для морського перевезення вантажу) становить собою «квиток в обидва кінці», адже за умови оформлення такового витрати перевізника дещо зменшуються і такий порядок оформлення являється гарантованою можливістю завантаження чергової партії товару на зворотньому напрямку руху після розвантаження попередньої партії товару;
Разом з тим, подання коносаменту для цілей підтвердження перебування товару під митним контролем в третіх країнах абзацом 2 пункту 9-29 розділу XXI «Прикінцеві та перехідні положення» МК України не передбачено, тому його пред`явлення було вчинено на вимогу митниці перевізником товару (водієм), який доставив товар до пункту призначення.
- товаро-транспортну накладну (CMR) № 369334 від 14.10.2023 року, в якій вказано місцем і датою завантаження товару - м. Касансай, Узбекистан, 14.10.2023 року, місцем розвантаження товару - м.Суми, України, реєстраційні номерні знаки автотранспорту перевізника - KA2739KI/AA5093XG, реквізити доданих документів - TIR № MX85979136 та інвойс № 164 от 14.10.2023 року;
Разом з тим, незважаючи на те, що Позивачем було подано декілька документів з переліку, визначеному в абзаці 2 пункту 9-29 розділу XXI «Прикінцеві та перехідні положення» МК України, факт перебування імпортованих ним товарів під митним контролем усіх країн транзиту в повній мірі дійсно підтверджується однією лише книжкою МДП (TIR) № МХ85979136 з її відривними листками (корінцями), за якою ці товари переміщувалися з країни відправлення (Узбекистан) до країни призначення (Україна) на вищевказаному автотранспортному засобі без його проміжного перевантаження до іншого.
Так, статтею 2 підрозділу (b) Сфера застосування Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП (Конвенція МДП) 1975 року (набрала чинності для України 11.10.1994 року) визначається, що ця Конвенція стосується перевезення вантажів, що здійснюється без їхнього проміжного перевантаження, в дорожніх транспортних засобах, составах транспортних засобів або контейнерах, з перетинанням одного або декількох кордонів від митниці місця відправлення однієї з Договірних Сторін до митниці місця призначення іншої Договірної Сторони або тієї ж Договірної Сторони за умови, що деяка частина операції МДП між її початком і кінцем провадиться автомобільним транспортом.
Вантажі, перевезені з дотриманням процедури МДП у запломбованих дорожніх транспортних засобах, запломбованих составах транспортних засобів або запломбованих контейнерів, як правило,звільняються від митного огляду в проміжних митницях (частина 1 статті 5 Конвенції МДП).
Статтею 17 Конвенції МДП визначається, що на кожен дорожній транспортний засіб або контейнер складається одна книжка МДП. Проте єдина книжка МДП може складатися на состав транспортних засобів або на декілька контейнерів, навантажених на один дорожній транспортний засіб або состав транспортних засобів. У цьому випадку у вантажному маніфесті книжки МДП має зазначатися окремо вміст кожного транспортного засобу, що складає частину состава транспортних засобів, або кожного контейнера.
Книжка МДП дійсна для виконання тільки одного перевезення. В ній повинно бути не менше такої кількості відривних листків для прийняття книжки до митного оформлення та для її оформлення, яка необхідна для здійснення даного перевезення.
Статтями 21, 34 та 35 Конвенції МДП також визначається, що у кожній проміжній митниці й у митницях місця призначення дорожній транспортний засіб, состав транспортних засобів або контейнер пред`являються для контролю митним органам з вантажем, що міститься в них, і з книжкою МДП, яка належить до вантажу, що перевозиться.
Митні органи проміжних митниць кожної Договірної Сторони визнають митні печатки і пломби і/або розпізнавальні знаки, накладені компетентними органами інших Договірних Сторін. Вони можуть, однак, додати інші печатки, пломби і/або розпізнавальні знаки; у цьому випадку вони роблять відмітки про накладені нові печатки і пломби і/або розпізнавальні знаки на відривних листках книжки МДП, використаних у їхній країні, на відповідних корінцях, а також на відривних листках книжки МДП, що залишаються.
Якщо у дорозі або в проміжній митниці співробітники, які провадять огляд вантажу, вимушені зняти печатки та пломби і/або розпізнавальні знаки, вони роблять відмітки про накладені нові печатки та пломби і/або розпізнавальні знаки на відривних листках книжки МДП, використаних у їхній країні, на відповідних корінцях, а також на відривних листках книжки МДП, що залишаються.
Таким чином, пред`явлена Відповідачеві книжка МДП (TIR) № МХ85979136 з її відривними корінцями може свідчити про безперервне перебування імпортованого Позивачем товару під митним контролем на шляху прямування з країни відправлення - Узбекистану до країни призначення - України, а також у повній мірі підтверджувала маршрут перевезення цих товарів.
Відтак будь-які сумніви з приводу цього юридичного факту могли бути пов`язані виключно із недоліками самої книжки МДП, а не додатково поданого перевізником коносаменту.
При цьому, в самої ж Сумської митниці по прибуттю товарів до кінцевого пункту призначення на останньому відривному аркуші книжки МДП (TIR) не вчинено записів про наявність будь-яких зауважень відносно належності її оформлення та/чи наявність факту(-ів) порушення процедури гарантування доставки вантажу під митним контролем.
Зазначене свідчить про безпідставність винайдених Відповідачем підстав для відмови Позивачеві розмитнити товари на умовах вільної торгівлі та про порушення його права на користування митною преференцією зі сплати мита.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості та правомірності вимог позивача в частині визнання протиправною та скасування картки відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА805020/2023/000522 від 07.11.2023 року, а відтак такі вимоги підлягають задоволенню, шляхом визнання протиправною та скасування вказаної картки відмови.
Статтею 257 МК України встановлена відповідна процедура декларування, яка передбачає подання декларантом митних декларацій та внесення в них відповідних відомостей та змін, їх відкликання.
Частиною першою стаття 269 МК України за письмовим зверненням декларанта або уповноваженої ним особи та з дозволу митного органу відомості, зазначені в митній декларації, можуть бути змінені або митна декларація може бути відкликана.
Застосування преференцій, зокрема відновлення або скасування режиму вільної торгівлі тощо, законодавцем відповідно до ч.1 ст.7 МК України віднесено саме до компетенції органів митної служби.
Відтак, зазначені вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.03.2020 у справі №803/1208/17.
Стосовно розподілу судових витрат за наслідками розглядку даної справи, суд зазначає наступне.
Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно частини першої та третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя №R(81)7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Приписами п. 4 ч.1 ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі по тексту - Закон №5076-VI) передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону №5076-VI визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до п.6,9 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно зі ст.30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом часу.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 300/941/19 та від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19.
Як встановлено з матеріалів даної справи, до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення у даній справі представником позивача було подано до суду клопотання про компенсацію судових витрат (документ скріплений ЕЦП), в якому останній прохав при прийнятті рішення у даній справі здійснити розподіл судових витрат та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Сумської митниці на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Мета" 10 000, 00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.) в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції представником позивача до клопотання про розподіл судових витрат було надано наступні документи:
- договір про надання професійної правничої допомоги від "26" жовтня 2023 року;
- платіжну інструкцію №6981 від 24.11.2023 р. про сплату вартості витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно платіжної інструкції №6981 від 24 листопада 2023р. вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю Гранд Мета перерахувало кошти у розмірі 10 000, 00 грн. Биковій Р.М. Призначення платежу: Оплата надання професійної правничої допомоги згідно договору від 26.10.2023 р.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Суд звертає увагу, що з огляду на умови договору про надання професійної правничої допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом документів від імені і в інтересах позивача (позовної заяви, відповіді на відзив, додаткових пояснень), витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції є підтвердженими матеріалами справи. Витрати на професійну правничу допомогу є оплаченими, що вбачається з наведеного вище. У даній справі розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору (з урахуванням додаткових угод до договору) у фіксованому розмірі, а отже є визначеним, а відтак детальний опис робіт не є потрібним.
Згідно з ч.ч.6,7 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності витрат на правничу допомогу адвоката (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
За правилами частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Частиною третьою ст.139 КАС України закріплено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням вже наведених вище висновків, а також того, що за наслідками розгляду даної справи позов товариства з обмеженою відповідальністю Гранд Мета підлягає лише частковому задоволенню, тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Сумської митниці на користь товариства з обмеженою відповідальністю Гранд Мета витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п"ять тисячі) грн. 00 коп., що є пропорційними до розміру задоволених позовних вимог.
Крім того, судом встановлено, що за подання позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2147,20 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжною інструкцією №6980 від 24.11.2023р.
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, то слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Сумської митниці на користь товариства з обмеженою відповідальністю Гранд Мета витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Мета" до Сумської митниці про визнання протиправним та скасування картки відмвои, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати Картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА805020/2023/000522 від 07.11.2023.
У задоволенні інших вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Сумської митниці на користь товариства з обмеженою відповідальністю Гранд Мета витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Сумської митниці на користь товариства з обмеженою відповідальністю Гранд Мета витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Кунець