Справа № 640/5402/21
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2025-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 р. Справа № 640/5402/21

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та стягнення матеріальної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Офісу Генерального прокурора (далі відповідач), за змістом якої позивач просив суд визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора, який є правонаступником Генеральної прокуратури України, щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме невиплати йому частини заробітної плати посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 26.08.2016 по 25.11.2019 та зобов`язати відповідача сплатити на його користь матеріальну шкоду у вигляді невиплаченої заробітної плати в розмірі 880778,27 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що з вересня 2010 року працював в органах прокуратури на різних посадах, а з 26.08.2016 по 25.11.2019 в Генеральній прокуратурі України на слідчих та прокурорських посадах. У спірний період нарахування заробітної плати йому здійснювалось відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка установлює оплату праці працівників органів прокуратури (постанова Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року N 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури"), що на думку позивача є безпідставним, оскільки в цьому випадку мали бути застосовані положення частини третьої статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

Указує, що рішенням Конституційного Суду України N 6-р/2020 від 26 березня 2020 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів Фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Відповідно позивач вважає, що його вимоги щодо застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 152 Конституції України як норми прямої дії та стягнення з Офісу Генерального прокурора недоотриману заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру" в розмірі 880778,27 грн., яку він вважає завданою йому шкодою, є обґрунтованими.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.04.2021 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Представник Офісу Генерального прокурора у своєму відзиві, який надійшов до суду 26.05.2021, проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що Конституційний Суд України 26.03.2020 ухвалив рішення N 6-р/2020 у справі N 1-223/2018 (2840/18) щодо відповідності Конституції окремого положення п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України". Вказаним рішенням Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. В той же час, у п. 2 резолютивної частини рішення Конституційний Суд України вказав, що положення п. 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 N 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Спірні правовідносини у цій справи виникли щодо нарахування та виплати заробітної плати позивачу у період із 26.08.2016 по 25.11.2019. Отже, враховуючи, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" зі змінами втратили чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто з 26 березня 2020 року, а позивача звільнено з органів прокуратури 25.11.2019, тому правові підстави для нарахування та виплати йому відповідних сум коштів за період з 26.08.2016 по 25.11.2019 відсутні, оскільки рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності.

Позивачем подано відповідь на відзив, у якому останній вважає доводи відповідача необґрунтованими, а адміністративний позов таким, що підлягає задоволенню.

Надалі зі сторони відповідача до суду надійшли додаткові письмові пояснення з проханням відмовити в позові.

Законом України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 року № 2825-IX (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

На момент набрання чинності цим Законом дана адміністративна справа не була розглянута окружним адміністративним судом м. Києва.

Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2825 (в редакції Закону України від 16.07.2024 № 3863-ІХ "Про внесення змін до пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ" (далі - Закон № 3863), який набрав чинності 26.09.2024), установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя.

До початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абзацом 4 цього пункту.

Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом № 3863, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом № 3863, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 276, ст. ст. 289-1, 289-4 КАС України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 276, ст. ст. 289-1, 289-4 КАС України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2825 (в редакції Закону №3863) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 року №399.

За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа № 640/5402/21 передана на розгляд та вирішення Вінницькому окружному адміністративному суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 12.03.2025 дану справу прийнято до провадження та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Цією ж ухвалою суд запропонував сторонам в 15-ти денний термін надати свої письмові пояснення щодо актуальності цього спору та процесуальної позиції по суті позовних вимог.

25.03.2025 від представника Офісу Генерального прокурора через систему «Електронний Суд» надійшли додаткові письмові пояснення, у яких з посиланням на судову практику Верховного Суду у спорах з подібними правовідносинами, відповідач переконує суд у безпідставності заявлених позовних вимог, а тому просить відмовити у задоволенні позову.

Надалі представником відповідача 26.03.2025 подано клопотання про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження, у задоволенні якого ухвалою суду від 01.04.2025 було відмовлено.

Від позивача жодних пояснень чи інших заяв до суду не надходило, хоча копію ухвали від 12.03.2025 про прийняття цієї справи до провадження ОСОБА_1 отримав у свій електронний кабінет 12.03.2025, про що свідчить відповідна довідка складена уповноваженим працівником суду від 14.03.2025, яка наявна в матеріалах справи.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 26.08.2016 працював на посадах слідчого та прокурора в Генеральній прокуратурі України.

Наказом Генерального прокурора від 21.11.2019 № 1679у ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 25 листопада 2019 року.

Судом із долучених до позову розрахункових листів з`ясовано та відповідачем не заперечується, що заробітна плата позивачу за спірний період з 26.08.2016 по 25.11.2019 виплачувалась із урахуванням посадових окладів, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року N 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача в частині виплати йому за період з 26.08.2016 по 25.11.2019 посадового окладу в розмірі, що є меншим ніж встановлений статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», оскільки Рішенням Конституційного Суду України N 6-р/2020 від 26 березня 2020 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми та положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, позивач звернувся до суду з цим позовом. При цьому позивачем проведено власний розрахунок різниці між фактично нарахованим посадовим окладом та посадовим окладом, який повинен був бути нарахований позивачу відповідно до вимог зазначеного Закону за період з серпня 2016 року по листопад 2019 року, який становить 880778,27 грн., що визначається позивачем як шкода, яка завдана дією окремих положень закону, які були визнані неконституційними.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить із наступного.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 N 1697-VII, який набрав чинність 15.07.2015 (далі Закон № 1697-VII у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 81 Закону № 1697-VII посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Частиною дев`ятою статті 81 цього Закону установлено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Приписами частини першої статті 90 Закону № 1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Згідно зі статтями 8 і 13 Закону України "Про оплату праці" (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою, другою статті 23 Бюджетного кодексу України (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

З метою удосконалення бюджетного законодавства в рамках проведення реформи місцевого самоврядування і територіальної організації влади 28 грудня 2014 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" N 79-VIII, яким, серед іншого, внесено зміни до Бюджетного кодексу України, зокрема розділ VI "Перехідні положення" доповнено пунктом 26, яким передбачено, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Пунктом 9 розділу "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" (зі змінами і доповненнями), пунктом 11 розділу "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" установлено, що частина друга статті 33, стаття 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі N 420/11227/20 Верховний Суд зазначив, що Законом України "Про Державний бюджет на 2015 рік", як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року N 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" ( далі Постанова № 505) надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2 і 6).

Абзацом 2 підпункту 1 пункту 13 розділу XIII "Перехідні положення" Закону № 1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність до цього Закону та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність до цього Закону.

Водночас, на виконання наведених приписів Закону № 1697-VII Кабінетом Міністрів України до Постанови N 505 не було внесено змін щодо розмірів окладів працівників прокуратури, що свідчить про невиконання уповноваженим органом обов`язків, покладених на нього пунктом 13 розділу XIII указаного Закону.

Як наголошувалося судом вище, нарахування ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26.08.2016 по 25.11.2019 здійснювалось відповідно до Постанови N 505, що підтверджується долученими до матеріалів справи розрахунковими листами.

Таким чином ураховуючи, що у період з 26.08.2016 по 25.11.2019 заробітна плата нараховувалась та виплачувалась позивачу, з урахуванням положень Постанови N 505, та беручи до уваги те, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою N 505, тому суд доходить висновку, що в указаний період заробітну плату позивачу нараховано у належному розмірі.

Отже, дії (бездіяльність) відповідача стосовно ненарахування й невиплати позивачу заробітної плати на основі окладів прокурорів, указаних у статті 81 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII , у період з 26.08.2016 по 25.11.2019 не можуть бути визнані протиправними, адже вони відповідали вимогам нормативно-правових актів, які були чинними на той час.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.03.2024 по справі N 600/778/21-а, від 28.11.2024 по справі N 640/14430/21, які в силу частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковими для врахування.

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року N 6-р/2020 у справі N 1-223/2018 (2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Суд зазначає, що відповідно до статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Указаній нормі кореспондує частина перша статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України".

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року N 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 08 грудня 2004 року N 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України указав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Подібний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2020 року у справі N 4819/49/19, та був неодноразово підтриманий у постановах Верховного Суду, зокрема від 14.03.2024 по справі N 600/778/21-а, від 28.11.2024 по справі 640/14430/21.

Суд вкотре наголошує, що спірні правовідносини щодо нарахування та виплати заробітної плати позивачу виникли за період з 26.08.2016 по 25.11.2019, тоді як дія окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року N 6-р/2020, втратила чинність 26.03.2020, тобто після виникнення спірних правовідносин між сторонами.

Тож, з урахуванням викладеного суд доходить висновку, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року N 6-р/2020 на спірні правовідносини у період з 26.08.2016 по 25.11.2019 не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття указаного рішення Конституційним Судом України, а останнє не містить положень які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Таким чином підсумовуючи викладене суд констатує, що в спірний період Генеральна прокуратура України при нарахуванні заробітної плати позивачу, керувалась чинним на той момент законодавством, що, у свою чергу, виключає протиправність її дій/бездіяльності та наявність підстав для покладення на неї негативних наслідків у вигляді стягнення коштів у визначеному позивачем розмірі.

Відносно самої природи заявленої до стягнення суми коштів, які визначені позивачем як матеріальна шкода, яка завдана дією положень пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, які були визнані неконституційними, то суд зазначає таке.

Дійсно, згідно із частиною третьою статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано статтею 22 Цивільного кодексу України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

За установлених обставин у цій справі, ураховуючи, що позовні вимоги стосуються періоду з 26.08.2016 по 25.11.2019, слід констатувати, що не можна нанести шкоду після рішення Конституційного Суду України про неконституційність акта (у цій справі - після 26 березня 2020 року). Шкода виникає до винесення рішення, коли акт ще діяв, ще не був визнаний неконституційним.

Таким чином, суд вважає, що указана позивачем сума недоотриманої частини заробітної плати не є матеріальною шкодою.

Отже обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, у вигляді неотриманої заробітної плати за період після рішення Конституційного Суду України - після 26 березня 2020 року, не змінює суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі щодо оплати праці і підстави їх виникнення, а тому не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Аналогічна правова позиція з цього приводу викладена Верховним Судом у постановах від 18.05.2023 у справі N 420/24821/21, від 18.05.2023 у справі № 420/24821/21, від 03.04.2024 у справі № 120/14973/21-а.

За змістом статей 5, 9 КАС України кожна особа, яка звертається до адміністративного суду та вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень були порушені її права, свободи або інтереси, самостійно обирає способи захисту таких прав, свобод або інтересів, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання його вчинити дії.

Водночас саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав, свобод та інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин. Відтак для надання такого захисту суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить, і що це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах, які оскаржуються.

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені (див. серед іншого постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.11.2022 у справі № 9901/480/19).

В контексті наведеного та беручи до уваги проаналізовані вище норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд не може погодитися з твердженнями позивача про допущення відповідачем бездіяльності щодо невиплати йому частини заробітної плати посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 26.08.2016 по 25.11.2019.

За наведених вище обставин суд доходить висновку про безпідставність позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд також при прийнятті рішення враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином системно проаналізувавши приписи законодавства України та надавши оцінку наявним у справі доказам та основним доводам сторін, суд вважає заявлений адміністративний позов таким, в задоволенні якого необхідно відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, понесення сторонами судових витрат які б підлягали розподілу при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

При цьому відповідно до абз. 6 пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону N 2825-IX, судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

Повне судове рішення складено 13.06.25.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: Офіс Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович