Справа № 463/4656/25
Суддя: Боброва Ю. Ю.
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №463/4656/25
Провадження №2-а/463/41/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року м. Львів

Личаківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого-судді Бобрової Ю.Ю.

за участі секретаря судових засідань Назара Р.М.

представника позивача Фартушка Т.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львова адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору інспектор 2 взводу 2 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Кисиличин Ірини Андріївни про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад обставин справи, позиції сторін

Фартушок Т.Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору інспектор 2 взводу 2 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Кисиличин І.А. про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі.

В обґрунтування позовних вимог зазнає, що 01.05.2025 інспектором 2 взводу 2 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області старшим лейтенантом поліції Кисиличин І.А. складено постанову серії ЕНА №4630084 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі відносно ОСОБА_1 , якою накладено адміністративне стягнення штраф у розмірі 680 грн за ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Указує, що приймаючи рішення про накладення адміністративного стягнення за вчинення ОСОБА_1 правопорушення, посадова особа Управління патрульної поліції у Львівській області вважала доведеними обставини вчинення правопорушення, однак жодних доказів на підтвердження викладеного в оскаржуваній постанові не зазначено, до постанови таких не долучено, підтвердженням чого є сам зміст оскаржуваної постанови та той факт, що пункт 7 постанови серії ЕНА № 4630084 «До постанови долучено:» не містить жодного запису, про що розписалася поліцейська Кисиличин І.А., а отже, відповідно, до оскаржуваної постанови не було долучено жодного доказу.

Відзначає, що відповідач при розгляді справи про адміністративне правопорушення та при винесенні за результатами такого розгляду оскаржуваної постанови не покликався на жодні докази, обмежившись описанням адміністративного правопорушення, що не може бути належним доказом вчинення позивачем такого порушення, а оскаржувана постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки така по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Звертав увагу суду, що з огляду на не зазначення в оскаржуваній постанові доказів на підставі яких ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, навіть у випадку їх долучення відповідачем до матеріалів справи такі не можуть вважатись доказами правомірності винесеної оскаржуваної постанови.

В оскаржуваній постанові не вказано та до оскаржуваної постанови серії ЕНА №2047310 (пункт 7 постанови) не додано не тільки доказів визнання вини ОСОБА_1 , але і будь-яких інших доказів. При цьому, сам факт підписання ОСОБА_1 оскаржуваної постанови в графі: «Копію постанови отримано» не є доказом визнання вини ОСОБА_1 .

З врахуванням наведеного, в тому числі того, що оскаржувана постанова не містить прямих, безспірних, безсумнівних та достатніх доказів вчинення вказаного адміністративного правопорушення, вказує на відсутність об`єктивних даних, які б підтверджували вчинення позивачем адміністративного правопорушення, фабула якого вказана в оскаржуваній постанові.

Просить суд врахувати той факт, що в оскаржуваній постанові транспортним засобом зазначено VOLKSWAGEN PASSAT НОМЕР_1 , власником якого зазначено ОСОБА_2 , яким ніколи не керував ОСОБА_1 , що в свою чергу також підтверджує відсутність вини ОСОБА_1 у порушенні ПДР.

Враховуючи обов`язок саме відповідача встановлювати та доводити обставини вини ОСОБА_1 зазначає, що в оскаржуваній постанові будь-які докази того, що ОСОБА_1 здійснював керування транспортним засобом VOLKSWAGEN PASSAT BC6892ТВ -відсутні. При цьому, вказаний в оскаржуваній постанові транспортний засіб не перебував у володінні позивача. Наведене підтверджується тим, що згідно реєстраційного посвідчення серії НОМЕР_2 , яке перебуває у володінні ОСОБА_1 , ОСОБА_3 належить транспортний засіб VOLKSWAGEN JETTA, д.н.з. НОМЕР_3 .

Відтак, в оскаржуваній постанові вказано транспортний засіб, який відрізняється від транспортного засобу, яким керував позивач: за реквізитами власника, моделлю автомобіля та частково за державним номерним знаком.

Окрім наведено вказує на те, що ОСОБА_1 неодноразово зазначав відповідачу про наявність на місці складання постанови значного гулу, що фактично унеможливило роз`яснення позивачу його прав.

У зв`язку з вищенаведеним просив суд позов задовольнити. Визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №4630084 від 01.05.2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 122 КУпАП. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.122 КУпАП закрити.

Не погодившись з позовними вимогами представник відповідача подала відзив, у якому стверджує, що суть правопорушення полягала в тому, що водій керуючи транспортним засобом, не виконав вимогу дорожнього знаку 3.21. «В`їзд заборонено» та здійснив рух та зупинку на смузі для маршрутних транспортних засобів, позначеною дорожнім знаком 5.8 «Дорога зі смугою для маршрутних транспортних засобів». Вчинене позивачем порушення ПДР України стало підставою для зупинки транспортного засобу під його керуванням, що відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію», а саме поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо водій порушив ПДР України.

Зазначає, що у результаті, позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП та ч. 3 ст. 122 КУпАП та на підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП застосовано стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 36 КУпАП якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Вважає, що інспектором УПП у Львівській області ДПП до позивача застосовано адміністративне стягнення передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП, санкція якого передбачає штраф у розмірі 680 грн. (шістсот вісімдесят гривень); дане стягнення застосоване в чіткій відповідності букві закону та метою якого є виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим позивачем, так і іншими особами.

Відзначає, що старший лейтенант поліції ОСОБА_4 , маючи законні підстави вважати позивача винним у вчиненні адміністративного правопорушення, розпочала розгляд справи, неодноразово ознайомила позивача зі статтею 63 Конституції України, статтею 268 КУпАП, повідомила позивачу його права та обов`язки, відповідно до вимог статей 287, 289, 307, 308 КУпАП, роз`яснила строки й порядок виконання постанови про накладення штрафу та оскарження постанови. По завершенню розгляду справи, керуючись вимогами ст. 283 КУпАП, винесла оскаржувану постанову серії ЕНА №4630084 від 01.05.2025 відносно ОСОБА_1 , якою притягнула останнього до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в сумі 680 грн. УПП у Львівській області ДПП та його службові особи жодним чином не порушували права позивача, інспектор поліції, яка винесла постанову по справі про накладення адміністративного стягнення, виконувала повноваження згідно ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію». Будь які докази того, що, інспектор УПП у Львівській області ДПП, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, вийшла за межі наданих їй повноважень або діяла в непередбачений законом спосіб відсутні.

Повідомляє суд, що докази, які підтверджують факт порушення позивачем правил дорожнього руху, зафіксовані на відеореєстратор, вмонтований на службовому транспортному засобі, а докази, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, зафіксовані на нагрудний відеореєстратор працівника поліції та долучені до відзиву на позовну заяву.

Звертає увагу на те, що позивачем не подано суду жодного належного і допустимого доказу його невинуватості, у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП. Щодо невнесення відомостей про технічний засіб, за допомого якого здійснювався фото та відеозапис в оскаржувану постанову, повідомляє, що поліцейський не мав такого обов`язку, адже такі відомості зазначаються у постанові, що виносить у справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі.

Зауважує, що під час винесення електронної постанови серії ЕНА №4630084 відбувся технічний збій, в результаті чого в системі підтягнуло транспортний засіб, який вказаний в оскаржуваній постанові. Однак, вважає, що вказаний недолік оформлення оскаржуваної постанови, не спростовує наявність вини позивача у порушенні ПДР України, адже навіть при наявності такого порушення, воно не повинно сприйматись як безумовне свідчення протиправності прийнятого за наслідками розгляду справи про адміністративні правопорушення рішення. Натомість, вчинені суб`єктом владних повноважень процедурні порушення підлягають оцінці з огляду на те, наскільки ці порушення вплинули на можливість порушника захистити свої права та чи потягнули такі для позивача додаткові несприятливі наслідки.

Якщо оскаржувану постанову прийнято відповідачем у межах його компетенції та з її змісту можна чітко встановити зміст цієї постанови (зокрема, порушення законодавства, за яке особа притягається до відповідальності) така постанова може бути визнана правомірною навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення.

Недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог Правил дорожнього руху.

Відтак уважає, що постанова у справі про адміністративне правопорушення складена у відповідності до вимог ст. 283 КУпАП із відображенням усіх необхідних відомостей, а також форми та бланку, визначених Інструкцією № 1395 від 07.11.2015.

Стверджує, що немає підстав для скасування постанови, а вимоги позивача необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Представник позивача підтримав позов у повному обсязі, просив його задовольнити з наведених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу за їх відсутності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що інспектором 2 взводу 2 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Кисиличин І.А. 01.05.2025 винесено стосовно ОСОБА_1 постанову серії ЕНА № 4630084 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП, згідно якої його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу у розмірі 680 грн.

За змістом вищевказаної постанови ОСОБА_1 о 21:17 год у місті Львові по вул. Стрийська, 109 керуючи транспортним засобом VOLKSWAGEN PASSAT з номерним знаком НОМЕР_4 не виконав вимогу дорожнього знаку 3.21. «В`їзд заборонено», чим порушив п.8.4.«в» ПДР України та здійснив рух та зупинку на смузі для маршрутних транспортних засобів, позначеною дорожнім знаком 5.8 «Дорога зі смугою для маршрутних транспортних засобів», чим порушив п. 17.1. ПДР України, Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 КАС України передбачено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до п.1.3 ПДР України зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п.1.9 ПДР України).

Відповідно до п.8.1 ПДР України регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Відповідно до п.8.4. «в» ПДР України заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Згідно розділу 33 ПДР до заборонених знаків, в тому числі відноситься знак 3.21 «В`їзд заборонено». Знак забороняє в`їзд усіх транспортних засобів з метою:

запобігання зустрічному руху транспортних засобів на ділянках доріг з одностороннім рухом;

запобігання виїзду транспортних засобів назустріч загальному потоку на дорогах, позначених знаком 5.8;

організації відокремленого в`їзду і виїзду на майданчиках, що використовуються для стоянки транспортних засобів, майданчиках відпочинку, автозаправних станцій тощо;

запобігання в`їзду на окрему смугу руху, при цьому знак 3.21 повинен застосовуватись разом з табличкою 7.9;

запобігання в`їзду на дороги, що безпосередньо простягаються у межах прикордонної смуги до державного кордону і не забезпечують пересування до встановлених пунктів пропуску через державний кордон (крім сільськогосподарської техніки, інших транспортних засобів і механізмів, задіяних у провадженні відповідно до законодавства і за наявності відповідних на те законних підстав сільськогосподарської діяльності або інших робіт, ліквідації надзвичайних ситуацій та їх наслідків, а також транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Держприкордонслужби, ДМС, ДФС, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, Національної поліції і органів прокуратури під час виконання оперативних та службових завдань).

Згідно з частиною 1 статті 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до пункту 17.1 ПДР України на дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.8 «Дорога із смугою для руху маршрутних транспортних засобів» або 5.11 «Смуга для руху маршрутних транспортних засобів» забороняються рух і зупинка інших транспортних засобів (крім таксі та велосипедистів) на цій смузі.

Дорожній знак 5.8 «Дорога із смугою для руху маршрутних транспортних засобів» - дорога, на якій по спеціально відведеній смузі здійснюється рух транспортних засобів за встановленим маршрутом та велосипедистів.

Дорожній знак 5.11 «Смуга для руху маршрутних транспортних засобів» - смуга призначена для руху транспортних засобів, що рухаються за встановленими маршрутами, та велосипедистів, якщо рух такою смугою здійснюється попутно загальному потоку транспортних засобів.

Дія знака поширюється на смугу руху, над якою він установлений. Якщо знак установлений праворуч від дороги, його дія поширюється на праву смугу руху.

Водію, який повертає праворуч на дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, що відокремлена переривчастою лінією дорожньої розмітки, дозволено виконувати поворот із цієї смуги. У таких місцях дозволяється також заїжджати на неї під час виїзду на дорогу і для посадки чи висадки пасажирів біля правого краю проїзної частини.

Згідно з частиною 3 статті 122 КУпАП, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 4630084 від 01.05.2025 ОСОБА_1 о 21:17 год у місті Львові по вул. Стрийська, 109 керуючи транспортним засобом VOLKSWAGEN PASSAT З номерним знаком НОМЕР_5 не виконав вимогу дорожнього знаку 3.21. «В`їзд заборонено», чим порушив п.8.4.«в» ПДР України та здійснив рух та зупинку на смузі для маршрутних транспортних засобів, позначеною дорожнім знаком 5.8 «Дорога зі смугою для маршрутних транспортних засобів», чим порушив п. 17.1. ПДР України, Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (а.с. 14).

Відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

У той же час, ст. 7 КУпАП передбачено те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів та зміцнення законності.

Положеннями ст. 280 КУпАП закріплено обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначені дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст. 251 КУпАП).

Як вбачається зі змісту ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе виключно за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка, у свою чергу, підтверджена належними та достатніми доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи.

При цьому, виходячи із закріпленого у ч. 4 ст. 129 Конституції України принципу змагальності та рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги особи в суді покладається саме на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Згідно ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування. Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду певної справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Як видно з матеріалів справи, підставою для прийняття оспорюваної постанови слугувало під час керування транспортним засобом VOLKSWAGEN PASSAT номерним знаком НОМЕР_5 не виконання вимоги дорожнього знаку 3.21. «В`їзд заборонено», чим позивач порушив п.8.4.«в» ПДР України та здійснив рух та зупинку на смузі для маршрутних транспортних засобів, позначеною дорожнім знаком 5.8 «Дорога зі смугою для маршрутних транспортних засобів», чим порушив п. 17.1. ПДР України, Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Саме такий склад правопорушення і зазначено в оспорюваній постанові та саме за це до позивача було застосовано штрафну санкцію, передбачену ст. ч. 3 ст.122 КУпАП.

При цьому, як слідує із пункту 7 вказаної постанови до неї додатки не додаються. Тобто відеофіксація із нагрудної камери поліцейського не зазначена в оспорюваній постанові в якості додатку. (а.с. 7). Наведене дозволяє зробити висновок, що в оспорюваній постанові відсутні будь-які посилання на технічний засіб, на який здійснено фіксування вказаного правопорушення, а також відомості про те, що до постанови додається відеозапис.

З огляду на вищенаведене, суд вважає підставними доводи представника позивача про недотримання вимог заповнення форми постанови про накладення адміністративного стягнення, передбаченого частиною 3 ст. 283 КУпАП стосовно не зазначення у оскаржуваній постанові технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та не оспорюється сторонами, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь-яку фіксацію правопорушення.

Водночас, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності ж в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, з точки зору процесуального законодавства статті 70 КАС України, не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Таким чином докази, які підтверджують факт порушення позивачем правил дорожнього руху, зафіксовані на відеореєстратор, вмонтований на службовому транспортному засобі та докази, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, зафіксовані на нагрудний відеореєстратор працівника поліції, що були долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву не можуть вважатися належними та допустимими доказами вчинення адміністративного правопорушення.

Також, суд зауважує про процесуальний обов`язок відповідача, передбачений частиною 2 статті 71 КАС України, щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Крім того, суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

У контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16, від 17.07.2019 у справі №295/3099/17.

Отож, доказів, які б дійсно та поза розумним сумнівом підтвердили здійснення позивачем адміністративного правопорушення матеріали справи не містять.

Отже, у даному випадку, суд констатує відсутність у матеріалах справи будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту скоєння позивачем правопорушення, вказаного в оспорюваній постанові.

У цьому контексті, суд наголошує, що спірна постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення особою правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним і достатнім доказом вчинення порушення за відсутності інших належних доказів.

Викладене не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.

Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не надано жодних доказів та відповідно не доведено наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Спростовуючи покликання відповідача про те, що позивачем не подано суду жодного належного і допустимого доказу його невинуватості, у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП, суд відзначає наступне.

Статтею 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Також, 26.04.2018 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/855/17, адміністративне провадження №К/9901/18195/18 (ЄДРСРУ № 73700356) вказав, що аналіз положень статей КУпАП дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000).

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

Відповідно до ч. ч. 9, 10 Розділу ІІІ «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушенні у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 року №1395, розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає справу. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному) дослідженні всіх обставин справи, в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено» адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові ВС/КАС від 08.07.2020 року у справі №463/1352/16-а, де вказано, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Таким чином, оскільки доказів вини позивача у вчиненні правопорушення відповідачем не надано, то в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, а отже оспорювана постанова підлягає скасуванню.

Оцінюючи покликання відповідача на те, що хоча фактично позивач керував транспортним засобом VOLKSWAGEN JETTA з номерним знаком НОМЕР_4 , який на праві власності належить ОСОБА_3 , але в оскаржуваній постанові зазначений транспортний засіб VOLKSWAGEN PASSAT з номерним знаком НОМЕР_5 внаслідок технічного збою у результаті чого в системі підтягнуло транспортний засіб, який вказаний в оскаржуваній постанові, але цей недолік оформлення оскаржуваної постанови, не спростовує наявність вини позивача у порушенні ПДР України, суд відзначає наступне.

В оскаржуваній постанові вказано транспортний засіб, який не належить позивачу та яким останній не керував на момент зупинки, що суперечить вимогам ст. 283 КУпАП, які вимагають в обов`язковому порядку зазначення в постанові про адміністративне правопорушення транспортного засобу, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак). Наведене навпаки підтверджує правомірність заявлених вимог позивача та наявність підстав для скасування такої постанови, оскільки постанова про накладення адміністративного стягнення, видана за наслідком технічного збою системи є такою, що зіпсована, та не підлягає врученню особі для її виконання. При цьому, жодних доказів технічного збою відповідачем так і не долучено.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені у відзиві обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Висновки суду.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд, як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Таким чином, суд приходить до переконання, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. ч. 3 ст. 122 КУпАП. Ба більше, вказані вище обставини та відсутність належних доказів на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, свідчать про недоведеність відповідачем наявності в діях ОСОБА_1 інкримінованого йому адміністративного правопорушення. Таким чином, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 4630084 від 01.05.2025 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_1 винесена з порушенням вимог чинного законодавства. Відповідачем не доведено факт порушення позивачем ПДР.

Керуючись ст.ст. 5, 6-8, 10, 19, 20, 79, 242-246, 251, 286 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Фартушок Тарас Богданович до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору інспектор 2 взводу 2 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції Кисиличин Ірини Андріївни про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі задовольнити.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 4630084 від 01.05.2025 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП, винесену відносно ОСОБА_1 скасувати.

Провадження про притягнення ОСОБА_1 за вчинення ним адміністративного правопорушення ч. 3 ст. 122 КУпАП закрити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга в порядку і в строки передбачені ст. 295 КАС України.

Повний текст рішення складено, проголошено та підписано 16.06.2025.

Суддя Юлія БОБРОВА