Справа № 460/17402/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2025-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/17402/23 пров. № А/857/23292/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Поліщук О.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ про відмову в призначенні їй пенсії №62 від 12.01.2023, зобов`язати відповідача повторно розглянути її заяву про призначення пенсії від 05.11.2021 та прийняти рішення за її заявою, зарахувавши до страхового стажу періоди провадження підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.2003, з 01.01.2009 по 31.12.2009, з 01.01.2011 по 31.12.2011, 2017 рік та зобов`язати відповідача призначити їй пенсію за віком, починаючи з 05.11.2021.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити її позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшовши висновку про те, що періоди провадження підприємницької діяльності з 01.01.2000 по 31.12.2002, з 01.01.2009 по 31.12.2009, з 01.01.2011 по 31.12.2011 та з 01.01.2017 по 06.06.2017, мали бути зараховані до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії, безпідставно не постановив рішення про часткове задоволення позовних вимог, дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову. Вважає, що оскільки суд не зобов`язав відповідача зарахувати до трудового стажу спірні періоди здійснення підприємницької діяльності, у відповідача відсутні підстави для відновлення порушеного права. Також судом не враховано, що вона позбавлена можливості надати інформацію про систему оподаткування та копії свідоцтв платника єдиного податку з 24.12.1997 по 31.12.2011, оскільки документи знищені відповідно до положень Переліку типових документів, що утворюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, організацій і підприємств, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №578/5 від 12.04.2012, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України як нормативно-правовий акт 17.04.2012 за №571/20884 (далі - Перелік №578), строк зберігання документів, що не мають культурної цінності та втратили практичне значення, становить 5 (п`ять) років

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивачці 22.09.2021 виповнилося 60 років та 05.11.2021, вона звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком, матеріали якої в подальшому у відповідності до положень Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, за принципом екстериторіальності була надіслана до відповідача для вирішення по суті.

10.11.2021 відповідачем прийнято рішення №62 про відмову в призначенні пенсії. Таке рішення відповідач мотивував тим, що необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, становить 28 років, в той час надані позивачкою документи підтверджують набуття останньою лише 15 років та 18 днів страхового стражу. Також в рішенні зазначено про те, що до страхового стажу позивачки не були зараховані періоди її трудової діяльності з 03.10.1988 по 30.04.1989 в кооперативі "Мастер", з 07.05.1989 по 25.12.1993 в Спільному радянсько-німецькому товаристві "Телком".

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 по справі №460/19107/22, яке набрало законної сили 10.01.2023, визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Житомирській області про відмову в призначенні пенсії №62 від 10.11.2021 та зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 05.11.2021 та прийняти рішення за її заявою з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні суду, зарахувавши до страхового стажу періоди її роботи з 03.10.1988 по 30.04.1989 в кооперативі "Мастер", з 07.05.1989 по 25.12.1993 в Спільному радянсько-німецькому товаристві "Телком". У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У подальшому, за наслідками повторного розгляду заяви позивачки відповідачем прийнято рішення №62 від 12.01.2023 про відмову в призначенні пенсії, яке обґрунтоване тим, що у позивачки відсутній необхідний страховий стаж на рівні 28 років. Так, відповідач вказує, що згідно з судовим рішенням по справі №460/19107/22, до страхового стажу позивача були враховані періоди трудової діяльності з 03.10.1988 по 30.04.1989 в кооперативі "Мастер" та з 07.05.1989 по 25.12.1993 в Спільному радянсько-німецькому товаристві "Телком". Відтак, страховий стаж позивачки становить 20 років 3 місяці 5 днів, а страховий стаж для визначення права - 22 роки 1 місяць 6 днів.

На адвокатський запит представника позивачки ГУ ПФУ в Рівненській області надало розрахунок стажу ОСОБА_1 , на підставі якого встановлено, що до страхового стажу ОСОБА_1 не були включені періоди провадження підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.2003, з 01.01.2009 по 31.12.2009, з 01.01.2011 по 31.12.2011 та 2017 рік. При цьому, за змістом відзиву на позовну заяву відповідач не заперечує обставин щодо не врахування названих періодів підприємницької діяльності до страхового стажу позивачки та прийняття у зв`язку з цим оспорюваного рішення про відмову в призначенні пенсії.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції відхилив як безпідставне твердження позивачки про те, що наявність у неї свідоцтва про державну реєстрацію суб`єктом підприємницької діяльності з 07.04.1992, а також звітів суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку за І IV квартали 2003 року, які містять відмітки податкового органу про їх отримання, свідчать про перебування на спрощеній системі оподаткування в періоди провадження підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.1999 та з 01.01.2003 по 31.12.2003, а відтак є підставою для зарахування таких періодів до страхового стажу, оскільки названі документи не є належними доказами для підтвердження обраної системи оподаткування та/або сплати страхових внесків. Тотожна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.10.2018 по справі № 643/20104/15-а. Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для зарахування до страхового стажу позивачки періодів провадження нею підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.1999 та з 01.01.2003 по 31.12.2003. Враховуючи висновок суду про наявність підстав для зарахування до страхового стажу позивачки періодів провадження нею підприємницької діяльності з 01.01.2000 по 31.12.2002, з 01.01.2009 по 31.12.2009, з 01.01.2011 по 31.12.2011 та з 01.01.2017 по 06.06.2017, загальний страховий стаж останньої для визначення права на призначення пенсії становить 27 років 6 місяців 11 днів, чого в силу вимог частини першої статті 26 Закону № 1058-ІV не достатньо для прийняття рішення щодо призначення позивачу пенсії за віком.

Проте, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, до яких суд прийшов при неповному їх з`ясуванні, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, є Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон №1058-IV).

Згідно абз.1 ч.1 ст.24 Закону № 1058-IV (в редакції, чинній на час звернення із заявою про призначення пенсії по інвалідності), страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (абз. 1 ч. 2 ст.24 Закону № 1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абз. 1 ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV).

До 01.01.2004 порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення (далі - Закон №1788-XII).

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 1058 від 27.09.2022, чинній на час звернення із заявою про призначення пенсії) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 4 Порядку № 637 встановлено, що періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).

Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1).

Абзацом 4 підпункту 2 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.

Отже, у період з 1993 року по 01.07.2000 на законодавчому рівні було передбачено зарахування до страхового (трудового) стажу для обчислення пенсій період здійснення підприємницької діяльності за умови сплати підприємцями страхових внесків до Пенсійного фонду України, які підлягали обов`язковій реєстрації як платники внесків в органах пенсійного фонду.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.10.2018 по справі № 643/20104/15-а, відповідно до якої, належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01.07.2000 довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01.07.2000 довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Як вірно встановлено судом, позивачка у період з 07.04.1992 по 06.06.2017 здійснювала підприємницьку діяльність, з 28.03.2001 взята на облік як платник єдиного внеску.

Вказані відомості внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

На підтвердження провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування в періоди з 01.01.2009 по 31.12.2009 та з 01.01.2011 по 31.12.2011 позивачкою надано копії свідоцтва про сплату єдиного податку серії Д №668234 від 01.01.2009, термін дії свідоцтва - 2009 рік, свідоцтва про сплату єдиного податку серії з № 163967 від 01.01.2011, термін дії свідоцтва - 2011 рік.

Також на підтвердження обставин сплати страхових внесків (єдиного внеску) протягом 2009 та 2011 років позивачкою надано копії звітів суб`єкта малого підприємництва фізичної особи - платника єдиного податку за І - IV квартали 2009 року, які містять відмітки податкового органу про їх отримання; квитанцій про сплату внесків до Пенсійного фонду від 24.03.2009 №3036 на суму 483,43 грн та від 24.03.2009 №3037 на суму 56,58 грн; квитанцій про сплату єдиного внеску від 20.01.2011 № 1823.633.1 на суму 200,00 грн, від 12.03.2011 № 1823.357.1 на суму 131,00 грн, від 11.04.2011 № 1823.364.1 на суму 979,59 грн, від 30.05.2011 № 1924.863.5 на суму 17,57 грн.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що періоди провадження позивачкою підприємницької діяльності з 01.01.2009 по 31.12.2009 та з 01.01.2011 по 31.12.2011, що в сукупності становить 2 роки, мали бути зараховані до її страхового стажу для визначення права на призначення пенсії.

Щодо періоду підприємницької діяльності позивачки з 01.01.2017 по 06.06.2017, то згідно наявної в матеріалах справи копії листа Головного управління ДПС у Рівненській області від 26.08.2021 за № 10290/6/17-00-24-01-05, за даними АІС Податковий блок, ОСОБА_1 з 01.01.2012 по 06.06.2017 перебувала на загальній системі оподаткування.

В матеріалах справи наявна копія квитанції № 0887-4880-9767-0172 від 06.06.2017, якою підтверджується сплата позивачкою ЄСВ в сумі 4224,00 грн.

Таким чином, період підприємницької діяльності позивачки з 01.01.2017 по 06.06.2017, що становить 5 місяців 5 днів, також має бути включений до її страхового стажу для визначення права на призначення пенсії.

Щодо наявності підстав для зарахування до страхового стажу позивачки періоду здійснення нею підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.2003, колегія суддів зазначає, що позивачкою надано копії квитанцій банківських установ, якими підтверджується сплата ОСОБА_1 єдиного податку:у 2000 році: 19.10.2000 в сумі 225,00 грн;у 2001 році: 19.12.2001 в сумі 225,00 грн; у 2002 році: 18.01.2002 в сумі 225,00 грн, 18.02.2002 в сумі 225,00 грн, 22.03.2002 в сумі 225,00 грн, 31.05.2002 в сумі 225,00 грн, 18.07.2002 в сумі 225,00 грн, 19.08.2002 в сумі 225,00 грн, 17.09.2002 в сумі 225,00 грн.

Вказані квитанції підтверджують провадження позивачкою підприємницької діяльності у 2000 - 2002 роках із застосуванням спрощеної системи оподаткування, оскільки положення абзацу другого пункту 4 Порядку № 637 надають позивачці можливість підтвердити такі періоди документами про сплату єдиного податку (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що період здійснення позивачкою підприємницької діяльності з 01.01.2000 по 31.12.2002, що становить 3 роки, має бути зарахований до її страхового стажу для визначення права на пенсію.

Щодо зарахування до страхового стажу позивачки періодів провадження нею підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.1999 та з 01.01.2003 по 31.12.2003, колегія суддів зазначає наступне.

З приводу вищевказаного періоду, то суд першої інстанції вірно не врахував надані позивачкою документи, а саме: свідоцтво про державну реєстрацію суб`єктом підприємницької діяльності з 07.04.1992, звіти суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку за І IV квартали 2003 року, які містять відмітки податкового органу про їх отримання та свідчать про перебування на спрощеній системі оподаткування в періоди провадження підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.1999 та з 01.01.2003 по 31.12.2003, оскільки такі документи не є належними доказами для підтвердження обраної системи оподаткування та/або сплати страхових внесків.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.10.2018 по справі № 643/20104/15-а.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для зарахування до страхового стажу позивачки періодів провадження нею підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.1999 та з 01.01.2003 по 31.12.2003.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставного не зарахування до страхового стажу позивачки періодів провадження нею підприємницької діяльності з 01.01.2000 по 31.12.2002, з 01.01.2009 по 31.12.2009, з 01.01.2011 по 31.12.2011 та з 01.01.2017 по 06.06.2017, що загалом становить 5 років 5 місяців 5 днів.

Разом з тим, суд першої інстанції, встановивши наявність у позивачки права на зарахування спірних періодів до страхового стажу позивачки дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

За змістом оспорюваного рішення, відповідачем не заперечується факт наявності у позивачки страхового стажу для визначення права на призначення пенсії на рівні 22 роки 1 місяць 6 днів.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком починаючи з 05.11.2021, то такі є передчасними та є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, який приймає рішення про призначення пенсії чи відмову у її призначенні, а тому колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту порушеного права позивачки буде визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії №62 від 12.01.2023 та зобов`язання відповідача повторно розглянути її заяву від 05.11.2021 про призначення пенсії та прийняти рішення за її заявою, зарахувати до страхового стажу позивачки періоди провадження нею підприємницької діяльності з 01.01.2000 по 31.12.2002, з 01.01.2009 по 31.12.2009, з 01.01.2011 по 31.12.2011 та з 01.01.2017 по 06.06.2017, що загалом становить 5 років 5 місяців 5 днів.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є : 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2024 року по справі №460/17402/23 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №62 від 12 січня 2023 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05 листопада 2021 року про призначення пенсії та за результатами її розгляду прийняти рішення, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди провадження нею підприємницької діяльності з 01.01.2000 по 31.12.2002, з 01.01.2009 по 31.12.2009, з 01.01.2011 по 31.12.2011 та з 01.01.2017 по 06.06.2017.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук