Справа № 380/887/25
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2025-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2025 рокусправа № 380/887/25

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Карп`як Оксана Орестівна, розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сихівського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання протиправними дій, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) (далі - позивач) звернувся в суд з позовом до Сихівського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (адреса: просп. Червоної Калини, 66, м. Львів, 79012; код ЄДРПОУ - 26056848) (далі - відповідач) з вимогами:

Визнати протиправними дії Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради щодо не продовження ОСОБА_1 з 01.02.2025 року статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та відповідного посвідчення серії НОМЕР_1 .

Зобов`язати Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради продовжити ОСОБА_1 з 01.02.2025 року статус «особи з інвалідністю внаслідок війни» та дію відповідного посвідчення серії НОМЕР_1 .

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Карп`як О.О.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 18.04.1996 по 31.12.2019 проходив службу в органах внутрішніх справ (до 06.11.2015 року а міліції, а з 07.11.2015 року в поліції). Вказує, що 06.09.2023 Сихівським відділом соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_1 про те, що пред`явник цього посвідчення є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни. Згодом довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААД №029221 від 16.12.2024, виданою Обласною МСЕК №3 КЗЛОР «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи», позивачу встановлено (повторно) третю групу інвалідності, травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків. У відповідь на звернення позивача щодо встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовження терміну дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідач листом від 13.01.2025 №260308-113 повідомив про відсутність підстав для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовження посвідчення відповідно до п. 11 частини 2 статті 7 №22552-ХІІ. Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відповідачем позову не визнано з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, суть яких полягає у такому. Національна поліція не входить до структури органів Міністерства внутрішніх справ України, а також не є іншим військовим формуванням. Відповідно до свідоцтва про хворобу №575 від 16.12.2019, виданого Державою установою «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області», позивачу встановлено діагноз та винесено постанову медичної (військово-лікарської) комісії про причинний зв`язок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва). Травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків. Вказує, що законодавством України не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, а Національна поліція як центральний орган виконавчої влади не належить до військових формувань. Позивачу з 16.12.2019 було діагностовано в лікарні ДУ «ТМО МВС України по Л/о» травму, пов`язану з проходженням служби в поліції, а пункт 2 частини 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» не поширюється на працівників поліції. Оскільки відповідно до чинного законодавства Національна поліція не входить у структуру Міністерства внутрішніх справ України чи інших військових формувань підстави для встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до вищезазначеного пункту статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» відсутні. Просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, з`ясувавши доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив наступне.

Позивач з 18.04.1996 по 31.12.2019 проходив службу в органах внутрішніх справ (до 06.11.2015 року в міліції, а з 07.11.2015 року в поліції).

Актом розслідування нещасного випадку (Форма Н-5*) від 30.05.2019 Ліквідаційної комісії УДСО при ГУМВС України у Львівській області та Актом про нещасний випадок (Форма Н-1*) від 30.09.2019 №7, затвердженим Головою ліквідаційної комісії УМВСУ на Львівській залізниці полковником поліції М.В. Самарчуком встановлено обставини, за яких стався нещасний випадок, а саме: що 19 вересня 2001 року приблизно о 21:00 год. старший сержант поліції ОСОБА_1 вирішив поїхати до своїх батьків поїздом сполученням Львів-Ходорів-Тернопіль, який відправлявся із залізничного вокзалу м. Львова. Перебуваючи у вагоні поїзда, в форменому одязі працівника міліції, до нього звернулися пасажири та повідомили його, що у наступному вагоні невідомі особи розпивають спиртні напої, висловлюються нецензурною лайкою та чіпляються до громадян. Старший сержант міліції ОСОБА_1 попрямував до правопорушників, пред`явив їм своє службове посвідчення та зробив їм зауваження згідно чинного законодавства про адміністративну відповідальність. Без всяких пояснень, ОСОБА_1 отримав удар ногою по правій руці, від чого впав і вдарився головою до металевого предмету та втратив свідомість. Коли він спробував піднятись йому дальше почали наносити удари кулаками в обличчя та ногами в живіт. Внаслідок заподіяних ОСОБА_1 травм, йому було встановлено наступний діагноз «Струс головного мозку та забій м`якої частини лівої ділянки обличчя».

Крім того, 04 грудня 2003 року старший сержант міліції ОСОБА_1 , молодший сержант міліції ОСОБА_2 та інкасатор «Власника» виїхали на автомобілі «Форд-Транзит». Рухаючись по вул. Стрийській у м. Львів приблизно о 16.30 год. при виїзді на зустрічну смугу з включеними проблисковими маячками та звуковим сигналом, водій АППБ «Аваль» ОСОБА_3 , який керував автомобілем «Форд-Транзит» змушений був різко його зупинити у зв`язку із тим, що автомобіль «Ауді» - 100 чорного кольору проігнорував вимоги ПДР і не пропустив спеціальний автомобіль, в результаті чого ОСОБА_1 вдарився в лобове скло автомобіля і на деякий час втратив свідомість. Внаслідок отриманої ОСОБА_1 травми, йому було встановлено діагноз «Струс головного мозку та забій м`якої частини лобної ділянки».

Свідоцтвом про хворобу № 575 від 16.12.2019, виданим Медичною (військово-лікарською) комісією ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» відносно ОСОБА_1 встановлено діагноз і постанову медичної (військово-лікарської) комісії про причинний зв`язок захворювання (поранення, травми, контузії, каліцтва). Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції.

Сихівським відділом соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради 06.09.2023 видано позивачу посвідчення серії НОМЕР_1 про те, що пред`явник цього посвідчення є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААД № 029221 від 17.12.2024, виданою Обласною МСЕК №3 КЗЛОР «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи», ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків. Дата чергового перегляду 16.12.2027.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовження терміну дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Відповідач листом від 13.02.2025 №260308-113 повідомив, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, а Національна поліція як центральний орган виконавчої влади не належить до військових формувань. З урахуванням викладеного, відсутні підстави для встановлення поліцейським статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 2 частини другої статті7 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту».

Вважаючи відмову відповідача про відмову у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовження терміну дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни визначається нормами Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302).

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників чи Захисниць України, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Згідно з абзацом третім пункту 3 Положення №302 особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

Абзацом другим пункту 7 Положення №302 встановлено, що Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, Посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, Посвідчення члена сім`ї загиблого, Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

У даній справі позивач оскаржує відмову органу соціального захисту населення у продовженні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовженні посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Суд враховує, що в силу пункту 2 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

У контексті цього спору учасники справи не заперечують, що інвалідність позивача встановлена внаслідок отримання ним травми під час проходження служби у органах МВС України.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.

Частиною другою статті 2 названого Закону встановлено, що проходження військової служби здійснюється, у тому числі громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 №20-рп/2004 виходячи з того, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України (частина перша статті 65 Конституції України), а ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав (частина перша статті 4 Закону №3551), сформулював юридичну позицію, згідно з якою "на осіб, які за Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" належать до ветеранів війни, повинні поширюватися гарантії державного соціального захисту відповідно до положень частини п`ятої статті 17 Конституції України (абзаци одинадцятий, тринадцятий пункту 6 мотивувальної частини). Відповідно до частини другої статті 4 Закону №3551 ветеранами війни є учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Проте, матеріали справи не містять доказів отримання позивачем травми безпосередньо внаслідок виконання бойових завдань по захисту Батьківщини, перебуваючи на фронті чи в районі проведення воєнних дій.

Встановлення медичною комісією групи інвалідності з формулюванням "травма пов`язана з виконанням службових обов`язків", не є безперечною підставою для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки такий статус може бути визначений тільки відповідно до вимог закону.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що поширення на особу статусу інваліда війни у розумінні статті 7 Закону № 3551-XII нерозривно пов`язане із наявністю у такої особи статусу ветерана війни, гарантії соціального захисту яких безпосередньо регулюються цим Законом.

При цьому суд зауважує, що статус особи з інвалідністю певної групи та статус інваліда війни є принципово різними правовими категоріями, а отримання травми під час проходження військової служби автоматично не свідчить про наявність у особи статусу осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі Закон №3551, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Поняття «ветеран війни» міститься у статті 4 Закону № 3551-XII, відповідно до частини першої цієї статті ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

З системного аналізу вимог статей 4, 7 Закону №3551 вбачається, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону №3551 безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Зважаючи на викладене, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. У цьому контексті положення ст. 7 Закону №3551 необхідно тлумачити таким чином, що підставою для визнання особи особою з інвалідністю внаслідок війни, у тому числі отриманої під час виконання інших обов`язків військової служби, є факт участі особи у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Таким чином, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Правова позиція аналогічного змісту щодо застосування статті 7 Закону № 3551-XII викладена у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №21-377а13 та від 20 січня 2015 року у справі 21-528а14, яка підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 824/32/19-а, від 18 листопада 2020 року у справі № 1140/2362/18, від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а.

Також в ухвалах від 11.03.2024 у справі №240/22524/23, від 06.03.2023 у справі № 420/12184/22, від 08.08.2023 у справі № 440/8069/22, від 05.10.2023 у справі № 580/1357/23 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження в подібних справах, оскільки не вбачав підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 824/32/19-а, від 18.11.2020 у справі № 1140/2362/18 та від 02.04.2021 у справі № 0540/9350/18-а.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачу дійсно 06.09.2023 було видано посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, тобто визнано за ним вказаний статус. Правомірність видачі вказаного посвідчень ніким не оскаржувалась.

Проте вказані обставини не свідчать про обов`язок відповідача знов видати вказане посвідчення, тобто визнати позивача особою з інвалідністю внаслідок війни.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 року у справі №824/32/19-а, зважаючи на помилкове присвоєння особі статусу, який не міг бути наданий йому в силу вимог норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», дійшов висновку, що неможливо стверджувати, що позбавлення цього права свідчить про втручання у права позивача на певні соціальні гарантії, адже на надання такого права позивач не міг та не повинен був розраховувати.

У цьому контексті суд наголошує, що легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства); не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує реальний спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №580/1300/22.

За наведеного правового регулювання та висновків Верховного Суду, оскільки отримана позивачем травма внаслідок якої йому встановлено інвалідність, не пов`язана із участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, тому інвалідність позивача не дає йому права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, та докази, надані представником позивача, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки докази понесення сторонами судових витрат відсутні, тому питання про відшкодування таких не вирішується.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 242-246, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - НОМЕР_2 ) до Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (пр. Червоної Калини, буд. 66, м. Львів, 79012, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяКарп`як Оксана Орестівна