Справа № 320/6489/24
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2025-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6489/24 Суддя (судді) першої інстанції: Марич Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Кузьменка В.В., Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

05 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просить суд про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 25 липня 2023 року №99 та зобов`язання призначити та виплачувати пенсію за віком згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу період роботи з 27 вересня 1983 року по 19 червня 1995 року.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком від 25.07.2023 року №99.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», період роботи з 27.09.1983 року по 19.06.1995 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.07.2023 року про призначення пенсії за віком, відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області звернулось до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 18 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами розгляду зазначеної заяви відповідачем було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 25 липня 2023 року №99, яке мотивовано посиланням на відсутність у позивача права на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 30 років. Так, до страхового стажу позивача не було зараховано період роботи з 27.09.1983 року по 19.06.1995 року, визначений довідкою Рівненського автотранспортного підприємства №56 від 12.11.1996 року. В якості підстави для відмови у зарахуванні наведеного періоду роботи до страхового стажу позивача вказано: «період можливо зарахувати після надходження акту зустрічної перевірки».

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача щодо відмови у призначенні пенсії, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції, враховуючи принцип верховенства права, на підставі зібраних та досліджених доказів, аналізу чинного законодавства, дійшов висновку про протиправність спірного рішення відповідача про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, у зв`язку із чим таке рішення скасував. Належним та достатнім способом захисту суд визначив зобов`язання відповідача зарахувати період роботи з 27.09.1983 року по 19.06.1995 року до страхового стажу позивача з повторним розглядом його заяви від 18.07.2023 року, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За змістом пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV (далі по тексту Закон №1058- ІV).

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Частиною 1 статті 24 Закон № 1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону № 1058-IV).

Основним документом, що підтверджує пільговий стаж роботи працівника з огляду на положення статті 48 Кодексу законів про працю України, статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі по тексту Порядок №637), є трудова книжка.

З 20.06.1974 порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР № 162 (далі - Інструкція).

Згідно із пунктом 2.3 Інструкції усі записи у трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення та вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні - в день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 4.1 Інструкції визначено, що при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналогічні вимоги закріплені в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 за № 58 та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110.

Згідно із пунктом 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Положеннями пункту 3 Порядку № 637, передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Неналежне заповнення роботодавцем трудової книжки не може бути підставою для позбавлення позивача права зарахування до страхового стажу періодів роботи, зазначених у цій трудовій книжці.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 по справі № 677/277/17, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи.

Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком слугувала необхідність уточнення періодів роботи з 27.09.1983 по 19.09.1995 за результатами надходження акту зустрічної перевірки.

Судом першої інстанції досліджено довідку Рівненського автотранспортного підприємства №56 від 12.11.1996 року та не встановлено недостовірності або інших ознак юридичної дефектності вказаної довідки, оскільки відомості про роботу та період її виконання є розбірливими, чіткими та зрозумілими, водночас довідка містить підписи уповноважених осіб (заступника директора по кадрам та головного бухгалтера), скріплений печаткою підприємства, тому на переконання суду, довідку належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі.

Апелянт заперечує проти таких висновків суду першої інстанції та вказує на юридичну дефектність наведеної довідки, оскільки у ній відсутні прізвище та ініціали осіб, що її підписали, що в свою чергу слугує підставою для проведення зустрічної перевірки шляхом надсилання відповідного запиту до роботодавця або трудового архіву.

У контексті наведеного судова колегія акцентує увагу на наступному.

За приписами частини 3 статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Згідно зі статтею 64 Закону № 1058-IV територіальні органи мають право проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку № 22-1 та пункту 2 статті 64 Закону № 1058-IV орган, що призначає пенсію, має право перевіряти обґрунтованість видачі поданих для призначення пенсії документів.

Докази щодо здійснення повноважень, передбачених Законом № 1058-IV та Порядком №22-1, відповідачем не надані.

Також не надані докази, які б підтверджували той факт, що відповідачем вчинялись відповідні дії щодо здійснення зустрічної перевірки первинних документів для підтвердження спірного періоду роботи позивача.

З урахуванням означеного, колегія суддів критично оцінює твердження апелянта щодо необхідності подання позивачем клопотання про витребування необхідних документів, які він не може отримати самостійно, до пенсійного органу.

У частині тверджень апелянта щодо відсутності у довідці Рівненського автотранспортного підприємства №56 від 12.11.1996 року вказівки про її надання «для поновлення втраченої трудової книжки», колегія суддів зауважує, що за змістом рішення пенсійного органу про відмову у призначення пенсії за віком відповідні обставини не зазначені, відтак не слугували підставою оскаржуваної відмови (а.с.31).

Таким чином, доводи апелянта в даній частині є безпідставними та відхиляються колегією суддів.

Поряд з наведеним, спростовуючи покликання апелянта на відсутність у довідці Рівненського автотранспортного підприємства №56 від 12.11.1996 року відомостей про посади та професії позивача в означені періоди судова колегія зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а тому на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені в довідці, яка видана на підставі таких документів.

Крім того, певні недоліки щодо оформлення довідки не може бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи позивача.

Верховний Суд у постанові № 687/975/17 від 21.02.2018 вказав, що на особу не може перекладались тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Так, положеннями частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено презумпцію неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, згідно якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування у спорі покладено на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Водночас суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття рішень, що містять невмотивовані висновки або обґрунтовані загальними фразами, а не конкретними аргументами, що повинні містити відповідь на ключові питання, за яких виник спір. Тому негативне для особи рішення повинно бути належним чином вмотивоване.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що за змістом апеляційної скарги відповідач розширює підстави відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, зокрема вказує на відсутність у довідці Рівненського автотранспортного підприємства №56 від 12.11.1996 року відомостей про безперервність страхового стажу, розмір середньомісячної заробітної плати, однак вказані обставини у спірному рішенні від 25.07.2023 року №99 не зазначені.

За загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Судова колегія також зауважує, що конкретизація відповідачем лише за змістом апеляційної скарги інформації про «юридичну дефектність» довідки Рівненського автотранспортного підприємства №56 від 12.11.1996 року, не спростовує її відсутність у оскаржуваному рішенні від 25.07.2023 року №99.

З аналогічних підстав підлягають відхиленню доводи апелянта щодо ненадання позивачем уточнюючої довідки та первинних документів за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка; дефектність записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Поряд з наведеним, судова колегія критично оцінює доводи апелянта про те, що спірні періоди (з 27.09.1983 року по 19.06.1995 року) вочевидь можуть не відповідати періодам страхового стажу позивача, оскільки наведені висновки жодними належними та допустимими доказами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України не підтвердженні. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях суб`єкта владних повноважень.

За змістом частин 1 і 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: В.В. Кузьменко

Є.В. Чаку