Справа № 420/8496/25
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2025-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8496/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 24 березня 2025 року надійшов позов ОСОБА_1 (далі-позивачка) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі-відповідач), в якому позивачка просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 29 від 03.02.2025 «Про відмову в поновлені пенсії»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відновити ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника та нарахувати розмір пенсії за три роки до дня звернення за отриманням пенсії;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Позиція позивачки обґрунтовується наступним

В обґрунтуваннях позовної заяви позивачка зазначає, що покійному чоловікові позивачки ОСОБА_2 була призначена пенсія за вислугу років Головним управлінням Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим.

Після смерті чоловіка позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в АР Крим за місцем проживання. За результатами розгляду її звернення їй було призначено пенсію по втраті годувальника, ОСОБА_2 , що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 , серія НОМЕР_2 , виданим 25.03.2008 року. Позивачка отримувала пенсію по втраті годувальника з 2005 року.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України у 2022 році, позивачка переїхала з території АР Крим до м. Одеси. Після переїзду вона зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

У січні 2024 року позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою від 12.01.2024 року про поновлення виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Однак, листом від 02.02.2024 року, №3885-1294/T-02/8-1500/24 Головне управління ПФУ в Одеській області відмовило у поновленні пенсії. Причиною відмови зазначено відсутність пенсійної справи в паперовому вигляді та документів, які містять інформацію про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання.

У зв`язку з такою відмовою, позивачка звернулася з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду. Рішенням суду від 06.09.2024 року у справі №420/12512/24 дії Головного управління ПФУ в Одеській області щодо нерозгляду заяви від 12.01.2024 року визнано протиправними. Суд зобов`язав відповідача розглянути заяву по суті та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Втім, попри рішення суду, 24.02.2025 року позивачка отримала повторну відмову від Головного управління ПФУ в Одеській області рішення №29 від 03.02.2025 «Про відмову в поновленні пенсії». Причиною повторної відмови знову вказано відсутність пенсійної справи у паперовому вигляді та документів які містять інформацію про припинення виплат за попереднім місцем проживання.

Позивачка не погоджується з відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, вважаючи її незаконною та протиправною, а також такою, що порушує конституційне право позивачки на соціальний захист.

Позиція ГУ ПФУ в Одеській області обґрунтовується наступним

Відповідач зазначає, що 12.01.2024 року від позивачки до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшла заява про поновлення виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника. На зазначену заяву 02.02.2024 року відповідачем була надана письмова відповідь, в якій повідомлено про неможливість розгляду питання по суті у зв`язку з відсутністю пенсійної справи та необхідних документів.

Відповідно до пункту 4 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 3-1 від 30.01.2007 (в редакції від 02.03.2023 № 10-1), поновлення пенсійної виплати можливе лише за наявності пенсійної справи або відомостей, отриманих з електронної пенсійної справи, та документів, які підтверджують припинення пенсійної виплати за попереднім місцем отримання.

Станом на дату розгляду заяви, пенсійна справа позивачки до Головного управління не надходила. Також не було надано документів, що підтверджують припинення виплати пенсії на попередньому місці проживання, а саме на території АР Крим. Як відомо, з часу тимчасової окупації цієї території, органи Пенсійного фонду України там не функціонують, що унеможливлює отримання відповідних документів без участі самої особи. Головне управління вважає, що правомірно послалося на частину третю статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014, згідно з якою держава Україна не несе відповідальності за протиправні дії держави-окупанта.

Відповідач підкреслює, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.09.2024 року (яке набрало законної сили після залишення його без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025 року), Головним управлінням повторно розглянуто заяву позивачки. 03.02.2025 року було ухвалене рішення №29, яким відмовлено у поновленні виплати пенсії у зв`язку з відсутністю пенсійної справи та документів, передбачених Порядком. Крім того, відповідно до пункту 5 розділу ІІ вказаного Порядку, особи, які перемістились з тимчасово окупованих територій, повинні надати заяву про відсутність у них громадянства держави-окупанта, а також документи, що підтверджують припинення пенсійної виплати з боку Російської Федерації. Такі документи позивачкою не надавались. Головне управління Пенсійного фонду України наголошує, що відповідно до статті 19 Конституції України, зобов`язаний діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. У цьому випадку, в умовах відсутності пенсійної справи і необхідних документів, відсутні підстави для відновлення пенсійної виплати, а тому дії або бездіяльність Головного управління не можуть бути визнані протиправними лише через неможливість вчинення дій без наявності передбачених законодавством матеріалів.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вважає. що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

11 квітня 2025 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеськійобласті надійшов відзив на позовну заяву з додатками (вхід. №ЕС/36189/25).

12 червня 2025 року від представниці позивачки надійшло клопотання про долучення доказів за (вхід. ЕС/58962/25).

Станом на 12 червня 2025 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, відзив на позовну заяву, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

ОСОБА_1 , є громадянкою України та відповідно до відомостей Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради місцем проживання/перебування зазначено адресу: АДРЕСА_1 , згідно довідки №Т3-113766-ф/л від 27.02.2022 року. (а.с. 25).

Згідно довідки №5138-5000-100587 від 29.09.2021 року, позивачка має статус внутрішньо переміщеної особи та з 29.09.2021 проживає у м. Одесі, що не заперечується учасниками справи.

12 січня 2024 року позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про поновлення виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Головне управління ПФУ в Одеській області листом від 02.02.2024 року, №3885-1294/T-02/8-1500/24 відмовило у поновленні пенсії. Причиною відмови зазначено відсутність пенсійної справи в паперовому вигляді та документів, які містять інформацію про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання.

Не погодившись з відмовою відповідача, позивачка звернулася з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.09.2024 року у справі №420/12512/24 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 12.01.2024 про поновлення пенсії в разі втрати годувальника та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 12.01.2024 про поновлення пенсії в разі втрати годувальника та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

24.02.2025 року позивачка отримала повторну відмову від Головного управління ПФУ в Одеській області рішення №29 від 03.02.2025 «Про відмову в поновленні пенсії».

Не погодившись з повторною відмовою із повторним посиланням як на підставу - відсутність пенсійної справи у паперовому вигляді та документів про припинення виплат за попереднім місцем проживання, позивачка вважає що порушені її конституційні права, тому звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Конвенції, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до ст.3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод.

Частини 1 та 2 ст. 46 Конституції України встановлює, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відтак, конституційне право на соціальний захист включає право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Згідно зі ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Європейська соціальна хартія, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Так, ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, як вірно зауважив суд першої інстнації, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

З 22.11.2014 набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014 (далі - Закон № 1706-VII), яким відповідно до Конституції та Законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

За визначенням, що міститься у ч. 1 ст. 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Керуючись ст. 2 Закону №1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Частини 1 та 2 ст. 4 Закону №1706-VII встановлюють, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону №1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» установлено, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. Виплата (продовження виплати) довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення та пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території населених пунктів, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Як не заперечується учасниками справи, позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, пенсія їй призначена у 25.03.2008 року за місцем фактичного проживання у АР Крим.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

За приписами ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно ст. 5 Закону № 1058-IV він регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням та порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

На виконання ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Підстави для припинення виплати пенсії визначені у ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, а саме: виплата пенсії припиняється, за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

За приписами ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно до частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 у справі № 243/5451/17 зазначив, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Як підтверджено матеріалами справи, лист ГУ ПФУ в Одеській області №1500-0310-8/30624 від 04.02.2025 не містить посилань на існування підстав, визначених ч.1 ст.49 Закону № 1058-IV щодо позивачки. Не надано таких підстав відповідачем і до суду під час розгляду справи.

В указаному листі відповідач зазначив, що для поновлення за новим місцем проживання необхідні документи, які містять інформацію про припинення виплату пенсії за попереднім місцем проживання.

За даних обставин, суд дійшов висновку про те, що не поновлюючи позивачці пенсію, за відсутності передбачених законами України підстав для її припинення, відповідач порушив право останньої на її отримання.

Механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації визначає Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м. Севастополя, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 234 від 02.06.2014 (далі - Порядок № 234).

За приписами пунктів 3 та 4 Порядку № 234, особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред`являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально.

Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку.

Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Необхідність витребування матеріалів паперової пенсійної справи стосується осіб, які проживають на тимчасово окупованій території.

Натомість, у даній справі, позивачка має статус внутрішньо переміщеної особи та з 21.09.2021 проживає у м. Одесі, що не заперечується учасниками справи.

Відтак, посилання відповідача на необхідність витребування пенсійної справи позивача у органів Російської Федерації для поновлення їй пенсії є безпідставним.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд також враховує встановлений ст. 3 Конституції України, ст. 6 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії, та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на задоволення позовних вимог та згідно із ст.139 КАС України судові витрати позивач в сумі 1211 грн. 20 коп. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 7, 9, 12, 77, 139, 242-246, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №29 від 03.02.2025 року «Про відмову в поновлені пенсії».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області відновити ОСОБА_1 виплату пенсії по втраті годувальника та нарахувати розмір пенсії за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ).

Суддя С.О. Cтефанов