Справа № 160/7947/24
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2025-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 червня 2025 року м. Дніпросправа № 160/7947/24
(суддя Боженко Н.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року у справі №160/7947/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 28 березня 2024 року звернувся до суду з позовом військової частини НОМЕР_1 , згідно з яким просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2023 року по 23.01.2024 року включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити - ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29.12.2023 року по 23.01.2024 року включно;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за станом здоров`я у розмірі передбаченому Постановою КМУ № 460 від 17.09.2014 року в сумі 27092,55 грн.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я відповідно до положень абзацу першого пункту 2 статті 15 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у порядку, визначеному пунктом 1 Розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, з урахуванням раніше сплаченої суми;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі;

- зобов`язати Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно, що належало до видачі;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 20100,00 грн., визначених постановою Кабінету міністрів України від 28.02.2022р. №168 за період з 27.07.2023 року по 29.12.2023 року.

- зобов`язати Військову частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 збільшену додаткову винагороду, визначену постановою КМУ від 28.02.2022р. №168 починаючи з 27.07.2023 року по дату звільнення 29.12.2023 в розмірі 20100 грн. щомісячно.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що у зв`язку з несвоєчасною виплатою відповідачем сум, що належали до виплати позивачу при звільнені, відповідач повинен здійснити нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та виплатити інші суми, що йому належать.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 06 лютого 2024 року в частині виплати компенсації вартості за неотримане речове майно;

зобов`язав військову частину НОМЕР_1 розглянути та вирішити по суті заяву ОСОБА_1 від 06 лютого 2024 року в частині виплати компенсації вартості за неотримане речове майно, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні;

визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1274,64 гривень (одна тисяча двісті сімдесят чотири гривні 64 копійки), з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Рішення суду мотивовано тим, що при звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для задоволення вимог позивача щодо нарахування середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає про непогодження з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку, зазначає на необхідності розрахунку його розміру за інший період часу його служби, а саме за період коли він отримував належне військовослужбовцю місячне грошове забезпечення.

Також посилається на неправильне застосування для розрахунку одноразової допомоги при звільненні за станом здоров`я постанови КМУ №460 від 17.09.2014 року, а не Наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року.

Зазначає про необхідність виплати йому додаткової винагороди у розмірі 20100 грн за період з 27.07.2023 року по 26.12.2023 року

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції безпідставно застосовано положення ст.117 КЗпП України, оскільки позивач в цій справі порушив питання щодо стягнення на його користь належних йому при звільненні сум.

Позивачем не подавалось відповідачу рапорту щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майна, як і доказів неотримання такого майна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України від 15.05.2022 року №91 позивача увільнено із займаної посади і зараховано у розпорядження командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України з 15.05.2022 року.

Наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України від 12.12.2023 року №357 позивача звільнено з військової служби у відставку за пп. «б» (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) ВЛК про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців).

Наказом відповідача від 29.12.2023 року №261 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 29.12.2023 року і направлено на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

06 лютого 2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив:

- здійснити нарахування додаткової винагороди за період з 27.07.2023 року по 29.12.2023 року;

- здійснити нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно;

- здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні;

- здійснити нарахування грошової допомоги до Дня Незалежності України за 2023 рік.

Згідно з рекомендованим повідомленням №321 про вручення поштового відправлення №825 таке відправлення отримано відповідачем 15.02.2024 року.

Правомірність бездіяльності відповідача щодо ненарахування та не виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги при звільненні за станом здоров`я при звільненні, додаткової винагороди у розмірі 20100,00 грн є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до абзацу 7 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції чинній на час звільнення позивача з військової служби наказом №261 від 29.12.2023 року) пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього призову на військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день звільнення таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України.

З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Отже, саме постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460 затверджені Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією.

Правовими нормами пунктів 1 - 4 Порядку № 460 визначено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі - військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період із дня їх призову на відповідну військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що право особи на виплату одноразової грошової допомоги, пов`язано з проходженням військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, грошова допомога за який обчислюється в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення, отриманого ним за кожний повний календарний місяць служби (п. 1 Порядку № 460).

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197 (далі Порядок №260).

Розділом XXXII «Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби» вищезазначеного Порядку (в редакції чинній на час звільнення позивача з військової служби) яке відбулось на підставі - наказу №261 від 29.12.2023 року, передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, при звільненні зі служби виплачується одноразова грошова допомога в порядку та розмірах, визначених Порядком та умовами виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460.

При цьому, слід зауважити, що пункт 1 розділу XXXII в редакції Наказу Міністерства оборони № 275 від 30.04.2024 - застосовується з 05 жовтня 2023 року у наступній редакції: «Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби, військовослужбовців, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або за призовом осіб із числа резервістів в особливий період) здійснюється виплата одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у розмірах та на умовах, установлених пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №39 від 26.02.2022 року командира військової частини НОМЕР_1 позивач призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 командиром 2 взводу охорони роти охорони бригадної артилерійської групи (а.с.91).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.12.2023 року №261 позивача з 29.12.2023 року виключено із списків особового складу у зв`язку із звільненням з військової служби у відставку за пунктом «б» (за станом здоров`я) (а.с.90).

Зважаючи на те, що позивача було звільнено з військової служби у відставку за пунктом «б» (за станом здоров`я) як військовослужбовця призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач не має права на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки враховуючи положення розділу XXXII «Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби» Порядку №260 одноразова грошова допомога позивачу, як військовослужбовцю призваному на військову службу за призовом під час мобілізації у зв`язку із його звільненням має виплачуватися йому в порядку та розмірах, визначених Порядком та умовами виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460, що і було зроблено відповідачем.

Щодо позовних вимог про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно слід зазначити наступне.

Так, згідно з ч. 1 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII) порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 (далі Постанова №178).

Згідно з п. 2 Порядку виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Відповідно до п. 3 Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби.

Згідно з п. 4 Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Як правильно було з`ясовано судом першої інстанції та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи позивач подав відповідачу заяву зі спірного питання 06.02.2024 року та відповідач її отримав, адже долучив її копію з резолюціями уповноважених осіб до матеріалів справи (а.с.16-18).

При цьому суд першої інстанції правильно зауважив, що подання «заяви», а не «рапорту» не впливає на суть вимоги позивача.

Позивач не міг подати рапорт, бо вже на мав статусу військовослужбовця. Більш того, рапорт і заява є одним і тим самим документом за змістом письмовим зверненням з певного питання, в зв`язку з чим відсутні підстави для відхилення заяви чи рапорту з підстав їх найменування, оскільки зміст цих документів має визначальне значення, а вказані терміни в самій інструкції вказані як альтернативні одне одному.

Таким чином, позивач подав заяву щодо отримання спірної компенсації, яка відповідь на яку наразі не надано.

За змістом п. 4 Порядку виплаті компенсації має передувати видача відповідачем наказу на підставі заяви позивача, тобто обов`язковим є розгляд такої заяви по суті, формування на його підставі наказу, лише після чого може бути виплачена відповідна компенсація. При цьому для виконання завдання адміністративного судочинства в разі покладання на відповідача зобов`язання саме виплатити спірну компенсацію необхідним було б конкретизувати її розмір або перелік речей, однак позивачем в цілому не наведено жодних пояснень щодо того, стосовно якого майна та в якому розмірі має бути виплачена така компенсація.

В заяві від 18.10.2024 року (а.с. 78) відповідач повідомив, що відповідь на заяву позивача від 06.02.2024 року відсутня, хоча заява розписана на виконавця. Тобто, в наявності підтвердження невирішення відповідачем по суті цього питання.

Враховуючи викладене суд першої інстанції зробив висновок про те, що в своїй сукупності вищевказані обставини свідчать, що належним вирішенням цього спору буде покладання на відповідача зобов`язання розглянути подану позивачем заяву від 06.02.2024 року в частині виплати компенсації вартості за неотримане речове майно, а також прийняття в зв`язку з цим юридично значущого рішення (видача наказу про компенсацію або відмови у компенсації з підстав відсутності майна, вартість якого підлягає компенсації).

Між тим, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що з такими вимогами ОСОБА_1 до суду не звертався. Питання щодо наявності або відсутності заборгованості з виплати спірної компенсації відповідачем не вирішувалось, його дії або бездіяльність з приводу не розгляду заяви позивача про її виплату предметом судового розгляду не були.

Тому колегія суддів не погоджується з висновками позивача та суду першої інстанції щодо наявності протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати спірної компенсації, оскільки докази наявності у відповідача заборгованості щодо виплати позивачу компенсації за речове майно відсутні, відповідачем не розглянуто заяву позивача щодо її виплати, і такі дії відповідача позивачем до суду не оскаржено. Отже оскарження бездіяльності відповідача щодо виплати компенсації вартості за неотримане речове майно є передчасним.

Щодо позовних вимог про виплату додаткової винагороди у розмірі 20100,00 грн слід зазначити наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2023 року №1001 у Постанові №168 абзац 7 п. 1-1 викладено в наступній редакції: військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісяця виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень.

При цьому вказано, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується в частині виплати додаткової винагороди з 1 червня 2023 року.

Таким чином, умовами для отримання додаткової винагороди за даною нормою права є:

1) отримання військовослужбовцем поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини в юридичній ситуації позивача підтверджується довідкою відповідача від 30.05.2022 року №715 (а.с. 110). При цьому довідка видана на підставі наказу відповідача від 26.05.2022 року №168/нод. Також в наявності свідоцтво про хворобу від 18.08.2023 року №1046/164, складене позаштатною ВЛК, в якому також підтверджується пов`язаність поранення із захистом Батьківщини. Відповідач цю обставину також не заперечував;

2) визнання такого військовослужбовця ВЛК обмежено придатною або непридатною до військової служби в юридичній ситуації позивача є обставиною, з відсутністю якої відповідач пов`язував нездійснення позивачу виплати спірних сум;

3) зарахування такого військовослужбовця у розпорядження в юридичній ситуації позивача у наказі від 27.07.2023 року №150 (а.с. 81) вказано, що позивач знаходиться у розпорядженні за станом здоров`я з 27.07.2023 року). Відповідач цю обставину також не заперечував.

Отже, визначальним є вирішення питання про те, чи був позивач визнаний військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців.

При цьому судом першої інстанції правильно з`ясовано, що згідно з наказом Командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України від 12.12.2023 року №357 позивача звільнено «на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців.

Така ВЛК проведена 18.08.2023 року в КНП «Міська клінічна лікарня №16» ДМР» (а.с. 111). Згідно з результатом ВЛК (п. 13) позивач має статус саме «непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку».

Враховуючи викладене суд першої інстанції зробив обґрунтовані висновки про таке.

Отже, хоча в нормативному визначенні підстави для звільнення позивача і згадується «непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців», фактичною ж підставою для звільнення є інший вид непридатності, згаданий у відповідній нормі права: «непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку».

Вказане має суттєве значення, адже у абз. 7 п. 1-1 Постанови №168 чітко визначено категорію непридатності, в зв`язку з якою особа набуває право на відповідну виплату.

Непридатність та непридатність з переоглядом у Положенні про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженому Наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 року №402 є різними юридичними статусами.

Тому, згідно з положеннями Постанови №168 право на додаткову винагороду мають лише особи, яким ВЛК встановило один з двох статусів:

1) визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби;

2) визнані військово-лікарською комісією непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців.

Позивачу в свою чергу ВЛК встановило інший, третій варіант юридичного статусу:

3) визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.

Ця категорія осіб не згадується у Постанові №168, а тому відповідні особи не набувають право на додаткову винагороду.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не відповідає умовам для отримання спірної додаткової винагороди у розмірі 20100,00 грн, а тому у задоволенні цієї частини позовних вимог належить відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, щодо не нарахування і не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2023 року по 23.01.2024 року включно слід зазначити наступне.

Як правильно з`ясовано, судом першої інстанції та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи позивача звільнено 29.12.2023 року наказом відповідача від 29.12.2023 року №261 (а.с. 13).

Згідно з платіжним документом від 23.01.2024 року №6 відповідач виплатив позивачу «остаточний розрахунок при звільненні» у розмірі 107024,39 грн 23.01.2024 року. Це ж підтверджується і наданою відповідачем відомістю нарахування коштів №14

Таким чином, остаточний розрахунок при звільненні позивача проведено не в день його звільнення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексації грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Приписами 116 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні.

Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всі належні йому суми при звільненні, не залежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений зі служби наказом від 29.12.2023 р №261 з 29.12.2023, проте остаточний розрахунок з позивачем по виплате належної йому при звільненні суми грошового забезпечення проведено 23 січня 2024 року.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні було здійснено відповідачем з порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а тому наявні правові підстави, визначені ст. 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Розрахунок належних до стягнення з відповідача на користь позивача сум середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців тобто за період з 30.12.2023 р по 22.01.2024 р (включно) тобто 24 календарних дні виглядає наступним чином.

Згідно з довідкою відповідача від 16.10.2024 р №8941 середньоденний розмір грошового забезпечення позивача дорівнює 53,11 грн (а.с.47).

Враховуючи це, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні, становить 1274,64 грн виходячи з розрахунку: 53,11 грн х 24 календарних дні.

Однак, суд першої інстанції зобов`язавши відповідача нарахувати та виплати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені не врахував, що належним та ефективним способом захисту порушеного права є поновлення прав позивача шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

Відносно інших доводів сторін, які викладені в апеляційних скаргах та які зводяться до незгоди з судовим рішенням слід зазначити, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

Всі інші аргументи апеляційних скарг не є доречними і важливими аргументами.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про ухвалення судом першої інстанції рішення з порушенням норм матеріального права, не застосуванням судом першої інстанції такого ефективного способу захисту прав позивача, як стягнення належних позивачу сум відшкодування, що призвело до неправильного вирішення справи.

Отже апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови якою позов слід задовольнити частково.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року у справі №160/7947/24 скасувати та прийняти нову постанову якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2023 року по 22.01.2024 року включно.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2023 по 22.01.2024 року (включно) в розмірі 1274,64 грн, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 11 червня 2025 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов