Справа № 260/5784/24
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2025-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2025 року м. Ужгород№ 260/5784/24
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцовича М.М.,

при секретарі судового засідання Пішта І.І.,

за участі сторін та осіб, які беруть участь у розгляді справи:

представника позивача Андрейчик А.М.,

представника відповідача Гончарук А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Керівника Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави (вул. Небесної Сотні, 6, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000) до Ужгородської міської ради (пл. Поштова, буд. 3, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Керівник Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ужгородської міської ради, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення ХLV сесії VIII скликання Ужгородської міської ради від 12.10.2023 року № 1490 «Про затвердження містобудівної документації», яким затверджено містобудівну документацію «Детальний план території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Ужгородською окружною прокуратурою вивчено стан дотримання вимог земельного та містобудівного законодавства в частині затвердження детальних планів території. Зокрема, в ході вивчення прийнятих Ужгородською міською радою рішень встановлено, що рішенням від 12.10.2023 № 1490 «Про затвердження містобудівної документації» затверджено містобудівну документацію - «Детальний план території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста». На переконання позивача, вказане рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв`язку з чим воно підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Зазначає, що згідно частини 1 статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план території деталізує положення генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території. Тобто детальні плани територій не можуть змінювати правові режими режимоутворюючих об`єктів та всіх обмежень у використанні земель (у тому числі обмежень у використанні земель у сфері забудови), встановлених до або під час розроблення проекту. Встановлено, що чинним на день прийняття оскаржуваного рішення був генеральний план міста Ужгород від 04.06.2004, затверджений рішенням Ужгородської міської ради № 313. Натомість співставленням графічної частини вказаного генерального плану міста Ужгород та графічних матеріалів оскаржуваного детального плану території, встановлено, що детальний план території не повністю узгоджується з вимогами генерального плану території та по суті змінює частину його функціонального призначення. Зокрема у чинному генеральному плані міста Ужгород по вул. Чорновола під позначкою № 154 розташована земельна ділянка віднесена до території промислових підприємств (ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика»), під позначкою № 177 територія комунальних транспортних підприємств транспорту та зв`язку (Гаражі). Натомість детальним планом території відповідна територія віднесена до земель житлової та громадської забудови (територія промислових підприємств - під забудову багатоповерховими житловими будинками, територія комунальних транспортних підприємств транспорту та зв`язку - для розміщення громадської споруди), а тому встановлює інше функціональне призначення території, ніж визначено генеральним планом міста Ужгород. Крім того, вказує, що затверджений детальний план території на момент його прийняття всупереч ст. 9 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ч. 2 ст. 5 ст. 11 Закону України «Про будівельні норми» не відповідав діючим державним та галузевим будівельним нормам та правилам, а також Порядку № 926. Вищевказані обставини слугували підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

20 вересня 2024 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно змісту якого вбачається, що останній не погоджується з вимогами викладеними у позовній заяві, вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування вказує, що відповідно до п. 6-3 прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до 01 січня 2025 року функціональне призначення території може визначатися детальним планом території. Дія цього положення не поширюється на території, де затверджені комплексні плани або генеральні плани населеного пункту відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель». При визначенні функціональної зони в такому порядку не допускається зміна (уточнення) раніше визначених планом зонування, генеральним планом населеного пункту функціональних зон на території островів, у межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, водних об`єктів, а також території, на якій розташовані ліси, сквери, парки. Генеральний план міста Ужгорода (коригування окремих розділів) затверджений рішенням XXIX сесії Ужгородської міської ради IV скликання № 313 від 04.06.2004 року, а відповідний Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель» прийнятий 17.06.2020 року. Тобто, діюча містобудівна документація не приймалася відповідно до даного закону і, з огляду на це, саме детальними планами передбачена можливість зміни функціонального призначення території. Також зазначає, що положення Генерального плану міста Ужгорода 2004 року є застарілими та не відповідають нормам діючого законодавства, а саме Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про основи містобудування», ДБН Б.1.1-14:2021 «Склад та зміст містобудівної документації на місцевому рівні», ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова території».

04 жовтня 2024 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказує, що Ужгородська міська рада, приймаючи рішення № 1490 «Про затвердження містобудівної документації, яким затверджено містобудівну документацію «Детальний план території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста», змінила функціональне призначення частини території, що заборонено ст. 19 Закону № 3028-VI. Звертає увагу, що чинним законодавством чітко врегульовано порядок зміни функціонального призначення території, а саме: внесення змін у генеральний план населеного пункту.

Ухвалою суду від 05 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання Ужгородської міської ради про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою суду від 05 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі з мотивів наведених у позовній заяві та просила суд задовольнити такий повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог повністю з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву, просили суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що спірні правовідносини у даній справі виникли внаслідок прийняття XLV сесією VIII скликання Ужгородської міської ради, що відбулася 12 жовтня 2023 року, рішення за №1490 «Про затвердження містобудівної документації», яким затверджено містобудівну документацію «Детальний план території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста» (далі - Рішення).

Звертаючись до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою, на підтвердження своїх вимог позивач наголошує на тому, що між затвердженим детальним планом території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста та Генеральним планом міста Ужгород наявні розбіжності, що суперечить вимогам чинного законодавства. Позивач стверджує, що співставленням графічної частини вказаного генерального плану міста Ужгород та графічних матеріалів оскаржуваного детального плану території встановлено, що детальний план території не повністю узгоджується з вимогами генерального плану території та по суті змінює частину його функціонального призначення.

Нормативно-правове обґрунтування заявленого позову зводиться до наведення положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (ст. ст. 1, 8, 12, 16, 17, 18, 19), Порядку розроблення, оновлення, внесення змін та затвердження містобудівної документації, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 926 від 01 вересня 2021 року, державних будівельних норм.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 26 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) затвердження містобудівної документації віднесено до виключних повноважень сільських, селищних, міських рад.

Згідно із частиною першою статті 73 Закону № 280/97-ВР акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Частиною першою статті 59 Закону № 280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За змістом частин одинадцятої та дванадцятої статті 59 Закону № 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності, які спрямовані на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів встановлені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон).

Частиною другою статті 2 Закону визначено, що інструментом державного регулювання планування територій є містобудівна документація, яка поділяється на документацію державного, регіонального та місцевого рівнів.

Планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них (частина перша статті 16 вищевказаного Закону).

За наведеними у ст.1 Закону визначеннями термінів, під генеральним планом населеного пункту слід розуміти одночасну містобудівну документацію на місцевому рівні та землевпорядну документацію, що визначає принципові рішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (пункт 2 частини 1 згаданої статті), а під детальним планом території - одночасно містобудівну документацію на місцевому рівні та землевпорядну документацію, що визначає планувальну організацію та розвиток території (пункт 3 частини 1 статті 1 Закону).

Згідно з положеннями ст. 18 Закону план зонування території є містобудівною документацією, яка розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації. Вказане також відповідає визначенню функціонального призначення території, що визначено Порядком розроблення, оновлення, внесення змін та затвердження містобудівної документації, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 926 від 01 вересня 2021 року (далі - Порядок), згідно якого під функціональним призначенням території визначено перспективне використання території за переважною функцією, яка встановлена планом зонування території у складі відповідного виду містобудівної документації.

За загальним правилом, згідно частини першої статті 19 Закону, детальний план території розробляється з метою деталізації положення генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території.

Разом з тим, 17 червня 2020 року прийнято Закон України №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель», яким спростовуються твердження позивача щодо неможливості зміни функціонального призначення території детальним планом такої території.

Зокрема, зазначеним Законом України №711-IX внесено зміни до Закону, якими встановлено виключення щодо неможливості зміни функціонального призначення території шляхом розроблення детального плану.

Так, згідно Закону України №711-ІХ розділ V доповнено пунктом 6-3 відповідно до якого встановлено, що до 1 січня 2025 року функціональне призначення території може визначатися детальним планом території. Дія цього положення не поширюється на території, де затверджені комплексні плани або генеральні плани населеного пункту відповідно до Закону України від 17 червня 2020 року №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель». При визначенні функціональної зони в такому порядку не допускається зміна (уточнення) раніше визначених планом зонування, генеральним планом населеного пункту функціональних зон на території островів, у межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, водних об`єктів, а також території, на якій розташовані ліси, сквери, парки.

Разом з цим, пунктом 20 Закону України №711-IX, розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 23, згідно змісту якого встановлено, що до внесення до Державного земельного кадастру відомостей про функціональні зони, належність земельної ділянки до функціональної зони, встановленої до 1 січня 2025 року, визначається відповідно до:

- плану зонування (щодо земельних ділянок у межах населених пунктів, на які не затверджений детальний план території);

- генерального плану населеного пункту (у разі відсутності плану зонування та щодо земельних ділянок у межах населеного пункту, на які не затверджений детальний план території);

- детального плану території;

- містобудівної документації регіонального рівня (щодо земельних ділянок за межами населених пунктів, на які не розроблено детальний план території).

Системний аналіз вище наведених норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок про те, що законодавцем встановлена можливість визначення функціонального призначення території саме детальним планом території за умови затвердження органом місцевого самоврядування комплексного плану або генеральну плану населеного пункту до прийняття та без врахування положень Закону України від 17 червня 2020 року №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель».

Так, рішення XLV сесії Ужгородської міської ради VIII скликання від 12.10.2023 року № 1490 «Про затвердження містобудівної документації» затверджено містобудівну документацію, а саме: «Детальний план території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста».

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що чинним на день прийняття оскаржуваного рішення був генеральний план міста Ужгород, затверджений рішенням XXIX сесії Ужгородської міської ради IV скликання № 313 від 04.06.2004 року.

Зокрема у чинному генеральному плані міста Ужгород по вул. Чорновола під позначкою № 154 розташована земельна ділянка віднесена до території промислових підприємств (ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика»), під позначкою №177 територія комунальних транспортних підприємств транспорту та зв`язку (Гаражі).

Згідно детального плану території відповідна територія віднесена до земель житлової та громадської забудови (територія промислових підприємств під забудову багатоповерховими житловими будинками, територія комунальних транспортних підприємств транспорту та зв`язку для розміщення громадської споруди), тобто встановлює інше функціональне призначення території, ніж визначено генеральним планом міста Ужгород.

При цьому, оспорюваним детальним планом території враховано те, що комплексний план просторового розвитку території Ужгородської міської територіальної громади станом на час розробки містобудівної документації не розроблявся, а при розробці керувалися даними Генерального плану міста Ужгорода, що затверджений рішенням XXIX сесії Ужгородської міської ради IV скликання № 313 від 04.06.2004 року.

Окрім того, Генеральний план міста Ужгорода, як основна містобудівна документація, затверджена до прийняття та введення в дію Закону України «Про регулювання містобудівної документації» та Закону України від 17 червня 2020 року №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель», та відповідно, без врахування встановлених положень.

Таким чином, оскільки Генеральний план міста Ужгород, затверджений рішенням XXIX сесії Ужгородської міської ради IV скликання № 313 від 04.06.2004 року, тобто до набрання чинності Законом № 711 (24.07.2021), цей Генеральний план був затверджений не «відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель», що, у свою чергу, свідчить про те, що функціональне призначення території у даному випадку може визначатися детальним планом території.

Із зазначеного є можливість встановити, що затвердження оспорюваної містобудівної документації відбулося у жовтні 2023 року, тобто спірні правовідносини у цій справі виникли вже після набрання чинності та введення у дію Закону України від 17 червня 2020 року №711-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель», відтак органом місцевого самоврядування правомірно та обґрунтовано застосовані положення зазначеного закону щодо можливості визначення функціонального призначення території детальним планом території, а оспорюване рішення прийнято Ужгородською міською радою у відповідності до встановлених вимог чинного законодавства. Ба більше, Законом України №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель» обумовлено порядок визначення належності земельної ділянки до функціональної зони, встановленої до 01 січня 2025 року.

Так, до внесення до Державного земельного кадастру відомостей про функціональні зони, належність земельної ділянки до функціональної зони, встановленої до 1 січня 2025 року, визначається відповідно до генерального плану населеного пункту виключно у разі відсутності плану зонування та щодо земельних ділянок у межах населеного пункту, на які не затверджений детальний план території); а планом зонування - виключно щодо земельних ділянок у межах населених пунктів, на які не затверджений детальний план території. Відтак, детальний план території є достатньою містобудівною документацією для визначення належності земельної ділянки до функціональної зони, і у разі наявності такого виду містобудівної документації відомості генерального плану та плану зонування не застосовуються.

Щодо посилання позивача на правові позиції Верховного Суду у постановах від 21.11.2019 у справі №1840/3059/18, від 14.08.2018 у справі №815/3880/14, від 20.09.2021 у справі № 809/1806/16, від 01.06.2022 від 16.03.2023 № 460/3890/20, суд зазначає, що такі не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли під час прийняття Ужгородською міською радою оспорюваного рішення, адже містобудівна документація, яка оскаржувалася у рамках зазначених справ, не приймалася з урахуванням положень Закону України від 17 червня 2020 року №711-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель». Крім того, покликаючись на правові висновки у вищенаведених судових справах, позивач не врахував висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Так, Верховним Судом неодноразово зазначалось про необхідність звернення до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/7, пункт 40 постанов від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №910/8956/15 та від 13 вересня 2017 року у справі №923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц).

Спростовуючи аргументи викладені в позові, відповідач посилається на п.6-3 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», який доповнено до вищезгаданого закону Законом №711-IX від 17.06.2020.

Відповідно до даного пункту передбачається, що до 1 січня 2025 року функціональне призначення території може визначатися детальним планом території. Дія цього положення не поширюється на території, де затверджені комплексні плани або генеральні плани населеного пункту відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель». При визначенні функціональної зони в такому порядку не допускається зміна (уточнення) раніше визначених планом зонування, генеральним планом населеного пункту функціональних зон на території островів, у межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, водних об`єктів, а також території, на якій розташовані ліси, сквери, парки.

Суд погоджується з твердженням відповідача, що при вирішенні даного спору варто звернути увагу на норму п.6-3 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно яких: при визначенні функціональної зони в такому порядку не допускається зміна (уточнення) раніше визначених планом зонування, генеральним планом населеного пункту функціональних зон на території островів, у межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, водних об`єктів, а також території, на якій розташовані ліси, сквери, парки.

Отже, закон не допускає зміни (уточнення) раніше визначених планом зонування функціональних зон території, на якій розташовані сквери, парки, шляхом розроблення детальних планів.

Щодо посилань позивача на правові позиції Верховного Суду у постанові від 28.05.2024 у справі №480/7612/22, суд вказує, що такі не є релевантними до даних правовідносин, з огляду на те, що в межах такої справи оскаржуваним детальним планом було змінено функціональне призначення торгівельної зони та рекреаційної зони озеленених територій загального користування, тобто зони, визначені для повсякденного відпочинку населення і включають парки, сквери, сади, бульвари, міські ліси, водойми, лугопарки, лісопарки, гідропарки, меморіальні парки.

Суд звертає увагу, що в такому випадку не підлягають застосуванню положення п.6-3 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», так як при визначенні функціональної зони в такому порядку не допускається зміна (уточнення) раніше визначених планом зонування, генеральним планом населеного пункту функціональних зон на території островів, у межах водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, водних об`єктів, а також території, на якій розташовані ліси, сквери, парки. Тобто в наведеній справі органом місцевого самоврядування не було застосовано положення п.6-3 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а отже і не встановлювалася правомірність його застосування.

Отже, правові висновки, що викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.05.2024 у справі №480/7612/22, на які посилається позивач, стосуються інших фактичних обставин справи, установлених судами. Тому застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду буде порушенням норм процесуального законодавства.

Вказане також стосується посилання позивача на правові позиції Верховного Суду у постанові від 11.05.2023 у справі № 380/23542/21, в якій оскаржуваним детальним планом було змінено функціональне призначення території сільськогосподарського призначення, озеленених територій загального користування території з обмеженим використанням, земель загального користування вулиці, проїзди, а також на частині цієї території передбачалося облаштування адміністративної та громадської установи.

При цьому у даній справі, що розглядається, уточнено функціональну зону земельної ділянки, віднесеної до території промислових підприємств та території комунальних транспортних підприємств транспорту та зв`язку, тобто в органу місцевого самоврядування не було перепон щодо застосування положень п.6-3 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Позивач звертає увагу, що генеральним планом було передбачено розміщення промислового об`єкта, який би забезпечив робочі місця, разом з цим не вплинув би негативно на оточуюче середовище, а його розташування дозволяється поряд з житловими будинками.

Слід додати, що на відповідній території не було збудовано і ніколи не функціонував ЗАТ «Ужгородська швейна фабрика», тобто відповідна територія не використовувалась як землі промисловості, як зазначено в Генеральному плані міста.

При цьому прийнятим детальним планом території, враховано те, що даний напрямок використання території не був реалізовано і визначено планувальну організацію частини території як землі житлової та громадської забудови, оскільки суміжним функціональним призначенням територій є саме житлова та громадська забудова.

Суд вказує, що позивачем не надано суду будь-яких доказів завдання шкоди інтересам держави або докази порушення реальних, конкретних інтересів держави, які відбулись за цей період, у зв`язку з прийняттям спірного рішення.

Судом порушення прав та інтересів мешканців громади за час чинності спірного рішення не було встановлено.

Щодо позначки № 177 слід зазначити, що детальним планом території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста передбачено розташування гаражів на відповідній території (№ 5 експлікації існуючих об`єктів). Крім того, відповідно до пояснювальної записки зазначено, що на основі затвердженого ДПТ розробляється проект землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб.

Згідно даних з порталу kadastr.live на території так знаних земель промисловості сформована земельна ділянка з кадастровим номером :22:001:003. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером :22:001:003 належить на праві приватної власності ТОВ «Франківський Дім ІФ» на підставі договору купівлі-продаж № 954 від 14.06.2023 року.

Згідно з даним договором ТОВ «Ганц Ужгород» передав у власність ТОВ «Франківський дім ІФ» земельну ділянку за адресою: Україна, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Перемоги, 195, вид цільового призначення земельної ділянки: 03.15 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, кадастровий номер земельної ділянки: :22:001:003.

Тобто, до прийняття оспорюваного рішення, відповідна територія визначена власником як землі житлової та громадської забудови, а саме: для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови.

Щодо доводів позивача, що детальний план території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста, розроблений відповідно до ДБН В.2.3-5-2001 «Вулиці та дороги населених пунктів», ДБН Б.2.4-1.94 «Планування і забудова сільських поселень», ДБН Б.2.2-12:2018 Планування і забудова територій, ДБН Б.1.1-1462012 «Склад та зміст детального плану території» та не відповідав діючим державним та галузевим будівельним нормам та правилам, суд вказує таке.

Відповідно до розділу 1 Детального плану Перелік матеріалів детального плану території (ДПТ) зазначено, що проект розроблений у відповідності з Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», ДСП -173 «Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів». ДБН В.2.3- 5-2001 «Вулиці та дороги населених пунктів», ДБН Б.1.1-14:2012 «Склад та зміст детального плану території».

Відповідач наголошує, що помилково зазначено ДБН, які втратили чинність.

Відповідно до п. 7.17 Функціональне зонування території детального планування ДБН Б.1.1-14:2021 Склад та зміст містобудівної документації на місцевому рівні, детальний план містить інформацію щодо: існуючих та проектних функціональних зон, видів функціонального призначення відповідно до Класифікатора видів функціонального призначення територій та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок [35], правовий режим, умови та обмеження використання територій в кожній зоні, в тому числі режими забудови територій, визначених для містобудівних потреб, ландшафтної організації території, які встановлені генеральним планом населеного пункту та/або комплексним планом на території детального планування (арк. 9 Детального плану території, обмеженої вулицями Перемоги, Легоцького, Заньковецької та межею міста).

Також, детальний план відповідно до ДБН Б.1.1-14:2021 Склад та зміст містобудівної документації на місцевому рівні, повинен містити інженерно-технічні заходи цивільного захисту на мирний та особливий час. Тоді як, за ДБН Б.1.1-14:2012 «Склад та зміст детального плану території» за окремим завданням інженерно-технічні заходи цивільного захисту (цивільної оборони).

Зі змісту детального плану судом встановлено, що при його розробці використовувалися чинні на момент ДБН. Помилкове зазначення найменування нечинних ДБН не впливає на зміст та склад оспорюваного детального плану та формальне порушення не тягне скасування даного нормативно-правового акту.

Ті недоліки, які були допущені відповідачем при прийнятті спірної містобудівної документації суд не вважає суттєвими та достатніми для скасування спірного рішення ХLV сесії VIII скликання Ужгородської міської ради від 12.10.2023 року № 1490 «Про затвердження містобудівної документації», яким затверджено містобудівну документацію «Детальний план території, обмеженої вулицями Капушанською (Перемоги), Легоцького, Заньковецької та межею міста».

Таким чином, суд, посилаючись на п. 6-3 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону № 3038-VІ, дійшов висновку, що оскільки Генеральний план міста Ужгород затверджений не відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель», то функціональне призначення території в цьому випадку може визначатися детальним планом території, що і було здійснено відповідачем під час прийняття спірного рішення. Наведених положень чинного законодавства позивач не врахував, що свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини 2статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Ухвалюючи це судове рішення, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п. 41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За приписами частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. На думку суду, в даній справі, відповідачем доведено правомірності своїх дій у спірних правовідносинах.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 205, 241 - 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні адміністративного позову Керівника Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави (вул. Небесної Сотні, 6, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000) до Ужгородської міської ради (пл. Поштова, буд. 3, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 11.06.2025 року.