Справа № 723/2348/25
Суддя: Посохов І. С.
Дата ухвалення: 2025-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 723/2348/25
Провадження № 2-а/723/3406/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м. Сторожинець

Сторожинецький районний суд Чернівецької області у складі:

головуючого судді - Посохова І.С.,

за участю секретаря судового засідання - Полішенко С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сторожинець в порядку спрощеного позовного провадження адміністративний позов адвоката Поляк Марії Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Поляк Марія Володимирівна в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Сторожинецького районного суду Чернівецької області з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

В обґрунтування своїх вимог представник позивача зазначає, що під час винесення оскаржуваної постанови відповідач суттєво порушив норми КУпАП, а також безпідставно притягнув позивача до відповідальності, що призвело до незаконного накладення адміністративного стягнення, у зв`язку з чим просила визнати протиправною та скасувати постанову.

У своєму позові позивач зазначив, що згідно з постановою № 3178 від 02 травня 2025 року ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, у період проведення мобілізації протягом дії правового режиму воєнного стану, не перебував на військовому обліку військовозобов`язаних, не мав при собі військово-обліковий документ разом з документом, що посвідчує особу, та не пред`явив його за вимогою уповноваженого представника ІНФОРМАЦІЯ_2 , поліцейського та під час дії воєнного стану протягом 60 днів з дня набрання чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, не уточнив свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження. Своїми протиправними винними діями (бездіяльністю) позивач порушив вимоги абзацу 7 частини 3 та абзацу 1 частини 6 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3544-ХІІ від 21.10.1993, що призвело до порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчиненого в особливий період. Тобто, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

Позивач вважає, що оскаржувана постанова є протиправною, необґрунтованою, незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_1 перебував на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 23 січня 1991 року позивача було засуджено до шести років позбавлення волі без конфіскації майна, що належить йому на праві особистої власності, з відбуванням покарання у виправно-трудовій колонії. На підставі цього вироку 08 квітня 2014 року позивача було виключено з військового обліку військовозобов`язаних відповідно до підпункту 6 пункту 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на той час. Зазначена правова норма передбачала, що виключенню з військового обліку підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Таким чином, законне виключення позивача з військового обліку у 2014 році, що відбулося на підставі чинної на той час правової норми, є беззаперечним юридичним фактом, який не може бути скасований або змінений зворотною дією нових норм законодавства.

Виключений з військового обліку (невійськовозобов`язаний) це громадянин призовного або військовозобов`язаного віку (від 18 до 60 років), який був офіційно виключений з військового обліку на підставі стану здоров`я або інших законодавчо визначених причин. Після набуття статусу «виключеного з військового обліку» особа не має будь-яких правових обов`язків, що стосуються військовозобов`язаних чи призовників. Виключення з військового обліку має чітко визначені юридичні наслідки. Особа, яка має відповідний статус, не підлягає мобілізації, не зобов`язана проходити військово-лікарську комісію, оновлювати облікові дані, пред`являти військовий квиток або інші військово-облікові документи. Така особа також не може отримувати повістки або бути повторно взятою на військовий облік без дотримання відповідної процедури, якої в даному випадку не було.

З огляду на викладене, на думку позивача, постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності є необґрунтованою, безпідставною та підлягає скасуванню.

Відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_4 було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 , адже вважає свої дії правомірними, а притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, законним, оскільки позивачем не виконані вимоги Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У зв`язку з цим відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою судді Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 червня 2025 року було відкрито провадження у справі та вирішено розгляд зазначеної адміністративної справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу того, що позивач вважає постанову про накладення адміністративного стягнення № 3178 від 02.05.2025, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , незаконною у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова була винесена щодо особи, яка була виключена з військового обліку, а тому жодних обов`язків, що стосуються військовозобов`язаних чи призовників, вона не має. Крім того, вважає, що порушена процедура розгляду справи про адміністративне правопорушення, а відповідач в оскаржуваній постанові посилався на неналежні докази.

Так, у судовому засіданні встановлено, що начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 постановою № 3178 від 02.05.2025 позивача було визнано винним у порушенні вимог абзацу 7 частини 3 та абзацу 1 частини 6 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000, 00 грн.

Підставою притягнення до адміністративної відповідальності згідно з наведеною постановою було те, що ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, у період проведення мобілізації протягом дії правового режиму воєнного стану, не перебував на військовому обліку військовозобов`язаних, не мав при собі військово-обліковий документ разом з документом, що посвідчує особу, та не пред`явив його за вимогою уповноваженого представника ІНФОРМАЦІЯ_2 , поліцейського та під час дії воєнного стану протягом 60 днів з дня набрання чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, не уточнив свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження, чим порушив вимоги абзацу 7 частини 3 та абзацу 1 частини 6 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

По справі прийнято рішення застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000, 00 грн.

Порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення врегульований статтею 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до пункту третього частини першої цієї норми, постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Приписи ст. 1 цього Закону передбачають, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

З матеріалів справи, зокрема з копії військово-послужної картки № 16727, вбачається, що 08.04.2014 позивач ОСОБА_1 був виключений з військового обліку на підставі п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-XII, як особа, яка була засуджена за вчинення тяжкого злочину, що підтверджується також копією вироку Дружківського міського суду Донецької області від 23 січня 1991 року, яким позивача було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 142 КК України (1960 року), до шести років позбавлення волі без конфіскації майна, що належить йому на праві особистої власності.

23.04.2025 позивача ОСОБА_1 було повторно взято на військовий облік військовозобов`язаних.

Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487.

Відповідно до положень п. 79 цього Порядку районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки зокрема організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці, здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 37 Закону № 2232 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідних підрозділах розвідувальних органів України підлягають громадяни України: на військовий облік військовозобов`язаних: які звільнені з військової служби в запас та не зараховані до військового оперативного резерву; призовники, які пройшли базову загальновійськову підготовку з додержанням умов, передбачених частиною одинадцятою статті 1 цього Закону; які припинили альтернативну (невійськову) службу в разі закінчення строку її проходження або достроково відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» та підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних; військовозобов`язані, які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання; які набули громадянство України і згідно з цим Законом підлягають взяттю на облік військовозобов`язаних; зняті з військового обліку Збройних Сил України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України відповідно за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України; які відповідно до статті 18 цього Закону звільнені від направлення для проходження базової військової служби; які досягли 25-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників; які звільнені із служби у військовому резерві та не досягли граничного віку перебування в запасі; які старші 25 років і раніше не перебували на військовому обліку; які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань.

Відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону № 2232 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:

- померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;

- припинили громадянство України;

- визнані непридатними до військової служби;

- досягли граничного віку перебування в запасі.

У громадянина, якого виключено з військового обліку відповідно до пунктів 3 та 4 цієї частини, військово-обліковий документ не вилучається. До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.

Відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-XII (в редакції чинній до 18.05.2024) виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних Служби зовнішньої розвідки України у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, зокрема, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Суд звертає увагу на те, що із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11 квітня 2024 року № 3633-IX, який набрав чинності 18.05.2024, редакція частини 6 статті 37 Закону № 2232 зазнала змін, внаслідок яких пункт 6 частини 6 цієї статті було виключено.

Отже, станом на час виникнення спірних правовідносин приписи ч. 6 ст. 37 Закону України № 2232 не передбачають такої підстави для виключення з військового обліку як засудження до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, а в силу приписів ч. 1 ст. 37 Закону № 2232 позивач є громадянином України, який підлягає взяттю на військовий облік військовозобов`язаних.

Існування у позивача підстав для виключення з військового обліку військовозобов`язаних як станом на день набрання чинності Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX, так і станом на дату повторного взяття позивача на військовий облік 23.04.2025 матеріали справи не містять.

Відтак, поновлення 23.04.2025 позивача на військовому обліку військовозобов`язаних є правомірним, а всі обов`язки, які стосуються військовозобов`язаних чи призовників, передбачені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», розповсюджуються на позивача ОСОБА_1 з 18.05.2024, тобто з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11 квітня 2024 року № 3633-IX.

Крім того, щодо посилання представника позивача на частину 1 статті 58 Конституції України, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

У Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа №1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із набранням чинності і з моментом втрати ним юридичної сили.

За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).

На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.

Внесення змін до законодавства, яке призводить до погіршення становища особи, може суперечити принципу незворотності дії закону в часі (ст. 58 Конституції України), якщо йдеться про ретроактивну дію закону.

Однак, у даному випадку йдеться не про кримінальну або адміністративну відповідальність, а про поновлення військового обліку, що регулюється спеціальним законодавством.

Суд вважає, що в даному випадку законодавець має право змінювати критерії військового обліку, якщо це відповідає інтересам держави.

Отже, у зв`язку із внесенням змін до Закону № 2232-XII було звужено коло підстав для виключення з військового обліку.

Метою таких змін було розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави. З часу набрання чинності змін до Закону № 2232-XII він поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на осіб, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за тяжкий злочин.

Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена у постановах апеляційних адміністративних судів, зокрема у постанові 2 ААС від 18 квітня 2025 року у справі № 520/23805/24, у постанові 3 ААС від 15 травня 2025 року у справі № 280/11856/24, у постанові 5 ААС від 13 травня 2025 року у справі № 400/11875/24, у постанові 6 ААС від 10 квітня 2025 року у справі № 580/9033/24, у постанові 8 ААС від 27 травня 2025 року у справі № 140/13324/24.

З огляду на викладене вище доводи позивача про незаконність постанови про накладення адміністративного стягнення, оскільки він не має будь-яких правових обов`язків, що стосуються військовозобов`язаних чи призовників, суд вважає неспроможними.

Крім того, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи представника позивача про те, що відповідачем порушена процедура розгляду справи про адміністративне правопорушення, а також наданий неналежний доказ у вигляді протоколу про адміністративне правопорушення, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем додано до позовної заяви електронну копію протоколу про адміністративне правопорушення, яка дійсно не містить номеру та підписів. Однак суд вважає, що така копія була направлена представнику позивача адвокату Поляк М.В. на її запит в електронному вигляді лише для ознайомлення з його змістом, а тому може не містити його обов`язкових реквізитів.

Водночас як вбачається з письмових пояснень позивача ОСОБА_1 , направлених на адресу відповідача 01.05.2025 о 17:45 год. через відділення Укрпошти, йому було відомо про те, що стосовно нього складений протокол про адміністративне правопорушення, за що саме він складений, а також, що розгляд справи відбудеться 02.05.2025 о 15:20 год. (про що зазначено у протоколі). Тому, скориставшись правами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, визначеними ст. 268 КУпАП, про які він був обізнаний, позивач напередодні розгляду справи направив відповідачу свої письмові пояснення. Те, що про подані ОСОБА_1 письмові пояснення не зазначено у постанові про накладення адміністративного стягнення, не свідчить про формальний підхід до розгляду справи, адже постанова відповідає вимогам, передбаченим ст. 283 КУпАП, яка не вимагає від органу або посадової особи, яка винесла постанову, зазначати у ній зміст письмових пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, версія позивача про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, на думку суду, не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а винність позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, суд вважає доведеною та підтвердженою матеріалами наявними у справі. Пояснення, викладені позивачем у позовній заяві, суд оцінює критично, а позиція зайнята позивачем щодо невизнання своєї провини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, на думку суду, пов`язана з його захистом, однак розцінюється судом як спроба уникнути адміністративної відповідальності.

За таких обставин суд вважає, що начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 постанову № 3178 від 02.05.2025 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 винесено обґрунтовано і на законних підставах, у зв`язку з чим позов адвоката Поляк М.В. в інтересах ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 139 КАС України, оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, то понесені витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 2, 72-90, 99, 241-246, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову адвоката Поляк Марії Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

- позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

- відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Суддя Іван ПОСОХОВ