Справа № 520/15857/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 р. Справа № 520/15857/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., м. Харків, по справі № 520/15857/24

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 )

про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі відповідач-1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач-2) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просив суд:

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_2 у звільненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з військової служби підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції від 04.05.2024), оформлену листом №1634/1 від 20.05.2024;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з військової служби підставі підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції від 04.05.2024).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року у справі № 520/15857/24 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2024 року у справі № 520/15857/24 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити вимоги позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилався на те, що судом першої інстанції при ухвалення рішення по суті було залишено за увагою рапорт позивача датований 16.04.2024, матеріали за яким було повернуто на доопрацювання. Приведене на переконання позивача вказує на неповне з`ясування обставин справи та є підставою для скасування рішення у справі.

Відповідачами на апеляційну скаргу надано відзиви, в яких вони просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що справа судом розглянута за правилами спрощеного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, який відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на норми частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується довідкою №755 від 01.03.2024.

Зі змісту позовної заяви та заяв про уточнення встановлено доводи стосовно того, що батько ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є інвалідом ІІІ групи довічно у зв`язку з захворюванням, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №685132.

Як зазначено позивачем, у зв`язку з похилим віком та наявністю хвороб, ОСОБА_2 здійснює лікування у лікувальних закладах.

При цьому під час призову ОСОБА_1 на військову службу за мобілізацією стан здоров`я його батька дозволяв йому проживати самостійно та обходити себе у побуті, однак у теперішній час стан здоров`я ОСОБА_2 суттєво погіршився, у зв`язку з чим він потребує постійного стороннього догляду.

Після лікування, лікарсько-консультативна комісія встановила потребу ОСОБА_2 у постійному догляді за ним.

Так, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з наявністю порушень функцій організму не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися, у зв`язку з чим потребує догляду на непрофесійній основі, що підтверджується висновком ЛКК №490 від 04.04.2024 та листом №01-19/252 від 08.05.2024.

ОСОБА_1 проживає разом з батьком, здійснює догляд за ним, супровід до лікувальних закладів, а також здійснює матеріальне утримання батька (купує харчі, ліки тощо), що підтверджується довідкою №115 від 12.04.2024, довідкою (актом обстеження) від 12.04.2024 та актом проведення обстеження сім`ї №2-10 від 12.04.2024.

У свою чергу під час розгляду справи встановлено, що 17.05.2024 позивач звернувся по команді до командування Військової частини НОМЕР_2 з рапортом, в якому просив порушити клопотання перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку із необхідністю постійного догляду за хворим батьком.

Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 31.10.2022 серії 12ААВ № 685132 батькові позивача, ОСОБА_3 , з 01.11.2022 встановлено третю групу інвалідності довічно.

Відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії КНП Центр первинної медико-санітарної допомоги Красноградського району №490 від 04.04.2024 (форма 080-4/о) батько позивача, ОСОБА_3 , має потребу в постійному сторонньому догляді.

Командиром Військової частини НОМЕР_2 рапорт позивача про звільнення з військової служби задоволено та відпрацьовано подання до звільнення позивача з військової служби.

Подання до звільнення позивача з військової служби разом з документами, передбаченими пунктом 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої на подання до звільнення позивача з військової служби згідно із наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170, направлено командуванням Військової частини НОМЕР_2 за вих. № 1634/1 від 20.05.2024 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (вих. військової частини НОМЕР_2 від 23.04.2024 № 1296) отримано та зареєстровано ІНФОРМАЦІЯ_1 за вх. № 942П від 21.05.2024 року.

За результатами опрацювання, подання до звільнення позивача з військової служби та додані матеріали ІНФОРМАЦІЯ_1 було повернуто на адресу Військової частини НОМЕР_2 без реалізації за вих. № 765/4/7032 від 29.05.2024, у зв`язку із відсутністю підстав для звільнення.

Причиною повернення стала відсутність у матеріалах висновку МСЕК, про який зазначено у рапорті. Натомість в матеріалах до рапорту був наданий висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 04.04.2024 № 490. Однак, у цьому висновку не зазначено, які саме соціальні послуги рекомендовано хворому.

Під час розгляду справи встановлено, що відповідальними посадовими особами військової частини НОМЕР_2 були доопрацьовані повернені матеріали на звільнення позивача та надіслані повторно до ІНФОРМАЦІЯ_1 за вих. від 20.05.2024 № 1634/1.

Представником відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 вказано, що з повторним поданням документів було подано новий рапорт позивача на звільнення, у якому слова у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком, що підтверджується висновком МСЕК були замінені на у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за батьком. Крім того, у матеріалах на звільнення з`явилися висновок ЛКК № 712 від 17.05.2024 та довідка до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 685132. Однак, недоліки, про які було наголошено у листі начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 командиру військової частини від 13.05.2024 №765/4/6258 щодо висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 04.04.2024 № 490, не було виправлено. Натомість, у розділі 4 цього висновку замість підкреслення конкретних рекомендованих видів соціальних послуг, було підкреслено усі перераховані.

Вказані матеріали на звільнення позивача з військової служби надійшли повторно до Кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України 21 травня 2024 року.

Відповідальними посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 були відпрацьовані вказані матеріали та листом від 29.05.2024 № 765/4/7032 повернуті знову до військової частини НОМЕР_2 . При цьому було повідомлено, що зазначена військовослужбовцем підстава для звільнення не відповідає пункту 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Позивач, вважаючи вказану відмову протиправною, звернувся до суду із позовом у цій справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки станом на час розгляду рапорту позивача відповідачем застосовано чинну редакцію Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням змін внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 №3633-IX, то відсутні підстави вважати, що останнім було допущено порушення норм законодавства, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з приведеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ, в редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частинами другою, третьою та п`ятою статті 1 Закону № 2232-ХІІ військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Видом військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період (абзац 3 частини шостої статті 2 Закону № 2232-ХІІ).

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє до тепер.

Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" №69/2022 від 24.02.2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-ХІІ.

Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції, яка була чинна до 17.05.2024 включно) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Разом з тим, 18 травня 2024 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" №3633-IX.

У зв`язку із внесеними змінами положеннями підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII у новій редакції чинній з 18.05.2024, визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-XII (у редакції чинній з 18.05.2024) військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, зокрема, у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, аналіз приведених вище положень Закону № 2232-ХІІ дає підстави дійти висновку, що з 18.05.2024 військовослужбовцю для звільнення недостатньо наявність хворих батьків, які потребують постійного догляду та що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Тепер слід довести необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів даної справи, солдат ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації та з 28.02.2024 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 11 том 1).

16 квітня 2024 року (вх.№1298 від 16.04.2024) позивач звернувся до безпосереднього командування Військової частини НОМЕР_2 із рапортом (а.с. 92 том 1) про звільнення з військової служби на підставі абзацу 3 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком, що підтверджується висновком МСЕК.

Вказаний рапорт командиром Військової частини НОМЕР_2 з листом від 23.04.2024 за вих.№1296 було направлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 93 том 1), до якого також було додано подання, аркуш бесіди, копія військового квитка, копія паспорту, копія свідоцтва про народження, копія паспорту батька, копія пенсійного посвідчення, довідка (акт обстеження), довідка про склад сім`ї та копія форми первинної облікової документації.

Водночас, подання та матеріали щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII були повернуті 13.05.2024 (лист за вих.№765/4/6258) (а.с. 94 том 1) на доопрацювання з ІНФОРМАЦІЯ_1 до Військової частини НОМЕР_2 , у зв`язку з тим, що в рапорті військовослужбовця вказано посилання на необхідність здійснення постійного догляду на хворим батьком, що підтверджується висновком МСЕК, але висновком МСЕК у додатках відсутній. Окрім того, до матеріалів було додано висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі від 04.04.2024 №490, але у даному висновку не зазначено, які саме соціальні послуги рекомендовані хворому.

17 травня 2024 року позивачем знову складено рапорт до командування Військової частини НОМЕР_2 (а.с. 131 том 1), в якому він просив порушити клопотання перед вищим командуванням про звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку із необхідністю постійного догляду за хворим батьком. При цьому, позивачем зауважено в рапорті на тому, що у разі неможливості його звільнення з військової служби, просить надати письмову відповідь на вказаний рапорт.

Листом командира Військової частини НОМЕР_2 за вих.№ 1634/1 від 20.05.2024 (а.с. 134 том 1) вказаний рапорт позивача від 17.05.2024 було направлено до Кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України. У вказаному листі було вказано, що для прийняття рішення направляються додаткові документи до повернутого на доопрацювання подання та матеріалів про звільнення з військової служби ОСОБА_1 . При цьому, окрім рапорту позивача від 17.05.2024, до листа за вих.№ 1634/1 від 20.05.2024 додано копію висновку ЛКК №712 від 17.05.2024, копію листа КНП «Центр первинної медично-санітарної допомоги Красноградського району» від 17.05.2024 №01-19/272, висновок №490 (перероблений), копія довідки МСЕК серії 12ААВ №685132, виписка (форма №027/00) від 16.05.2024, копія листа КЦ КСВ від 13.05.2024 №765/4/6258 щодо повернення на доопрацювання подання та матеріалів на звільнення з військової служби ОСОБА_1 , лист військової частини НОМЕР_2 від 23.04.2024 №1296 щодо надання матеріалів на звільнення з військової служби ОСОБА_1 від 23.04.2024.

Вказаний лист Військової частини НОМЕР_2 за вих. № 1634/1 від 20.05.2024 з поданням (а.с.134, 135-138 том 1) отримано та зареєстровано Кадровим центром Сухопутних військ Збройних Сил України за вх. № 942П від 21.05.2024 (а.с. 134 том 1).

У відповідь на лист Військової частини НОМЕР_2 за вих. № 1634/1 від 20.05.2024 (а.с.134, 135-138 том 1) Кадровим центром Сухопутних військ Збройних Сил України направлено лист за вих.№ 765/4/7032 від 29.05.2024, в якому вказано про повернення без реалізації подання до звільнення ОСОБА_1 з військової служби та доданих до нього матеріалів.

Причиною повернення визначено те, що зазначена військовослужбовцем підстава для звільнення не відповідає пункту 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто нормі в редакції, які вступили в силу з 18.05.2024.

Тобто з приведеного вище встановлено, що у межах цієї справи, спірним є вирішення питання про те, яка редакція статті 26 Закону № 2232-ХІІ повинна бути застосована під час розгляду рапорту ОСОБА_1 .

Поряд з цим, слід зауважити, що листом за вих.№ 1634/1 від 20.05.2024, який відповідно було оскаржено позивачем у даній справі, не було відмовлено позивачу у вирішенні питання про його звільнення, а таке питання було вирішено саме листом ІНФОРМАЦІЯ_1 за вих.№ 765/4/7032 від 29.05.2024.

Між тим, по тексту позовної заяви позивач посилається лише на відмову у розгляді його рапорту від 17.05.2024 та відповідно оскаржує відповідь, якою йому було повернуто вказаний рапорт через невідповідність підстави для звільнення пункту 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Окрім того, зі змісту додаткових пояснень позивача, поданих до суду першої інстанції 22.08.2024 (а.с. 108-113 том 1) вбачається, що позивач повідомив суд про те, що відмовляючи останньому у звільненні з військової служби ІНФОРМАЦІЯ_2 протиправно застосовано нову редакцію закону підпункт «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ( в редакції від 19.05.2024), тоді як підлягала застосуванню редакція від 04.05.2024, у зв`язку з чим відмова ІНФОРМАЦІЯ_2 у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції від 04.05.2024), є протиправною. Отже позивач оскаржує відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 , викладену у листі за вих.№ 765/4/7032 від 29.05.2024.

Таким чином, колегія суддів констатує, що у формулюванні позовних вимог ОСОБА_1 було допущено помилку щодо дати та вихідного номеру листа, яким оформлено відмову від звільнення позивача з військової служби на підставі рапорту від 17.05.2024, що, у свою чергу, загалом не впливає на результат розгляду справи.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Цій конституційній нормі надано офіційне тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99.

За наведеними у вищевказаному Рішенні Конституційного Суду України юридичними позиціями в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Тобто, якщо публічно-правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Відтак, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний застосовувати виключно те правове регулювання, яке чинне на момент прийняття ним рішення, за винятком випадків, коли він діє за межами визначених законодавством строків (у такому випадку застосовується законодавство у редакції станом на останній день можливого прийняття рішення), або нове законодавче регулювання передбачає особливості порядку застосування в часі нових норм права.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі продемонстровано Верховним Судом й у постановах від 09.09.2020 у справі № 826/10971/16, від 31.03.2021 у справі № 803/1541/16, від 24.01.2023 у справах № 640/14816/20 та № 600/5806/21-а відповідно, а також у постанові від 23 липня 2024 року у справі №280/3308/23.

За наведеного вище колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини між сторонами виникли 17.05.2024 (день звернення позивача вдруге із відповідним рапортом) та припинились 29.05.2024 (день складення відповідачем листа-відповіді/відмови на рапорт), тобто такі правовідносини тривали у проміжку часу до та після набуття 18.05.2024 чинності змінами до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Таким чином, 17.05.2024 позивач звернувся із рапортом, який разом з доданими до нього документами надійшов до Кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України 21.05.2024, в той час як 18.05.2024 набрали чинності нові приписи Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а 29.05.2024 відповідач-2 надав відповідь на рапорт позивача. Отже, на момент розгляду відповідачем-2 рапорту позивача датованого 17.05.2024 та на час його надходження для розгляду, діяли вже інші приписи Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням яких і було прийнято рішення, тобто застосовано виключно те правове регулювання, яке чинне на момент прийняття ним рішення.

Оскільки станом на час розгляду рапорту ОСОБА_1 відповідачем-2 застосовано чинну редакцію Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з урахуванням змін внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2024 № 3633-IX, то суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку, що відповідачем не допущено порушення норм законодавства.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції при ухвалення рішення по суті було залишено поза увагою рапорт позивача датований 16.04.2024 та те, що 13.05.2024 позивачу безпідставно було відмовлено у звільненні з військової служби і матеріали за рапортом повернуто на доопрацювання, а отже вперше права позивача були порушені саме вказаною відмовою, якій не було надано оцінку рішенням суду першої інстанції, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Так, дійсно 16 квітня 2024 року (вх.№1298 від 16.04.2024) позивач звернувся до безпосереднього командування Військової частини НОМЕР_2 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу 3 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком, що підтверджується висновком МСЕК.

Вказаний рапорт командиром Військової частини НОМЕР_2 з листом від 23.04.2024 за вих.№1296 було направлено до Кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України.

Водночас, подання та матеріали щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII були повернуті 13.05.2024 (лист за вих.№765/4/6258) (а.с. 94 том 1) на доопрацювання з Кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України до Військової частини НОМЕР_2 , у зв`язку з тим, що в рапорті військовослужбовця вказано посилання на необхідність здійснення постійного догляду на хворим батьком, що підтверджується висновком МСЕК, але висновком МСЕК у додатках відсутній.

17 травня 2024 року позивачем знову складено рапорт до командування Військової частини НОМЕР_2 (а.с. 131 том 1), в якому він просив порушити клопотання перед вищим командуванням про звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку із необхідністю постійного догляду за хворим батьком.

Листом командира Військової частини НОМЕР_2 за вих.№ 1634/1 від 20.05.2024 (а.с. 134 том 1) вказаний рапорт позивача від 17.05.2024 було направлено до Кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України. При цьому, згідно з переліком документів, які направлялись, разом з рапортом позивача від 17.05.2024 було подано і інші документи, які разом із першим рапортом не подавалися, зокрема, копія висновку ЛКК №712 від 17.05.2024, висновок №490 (перероблений), копія довідки МСЕК серії 12ААВ №685132 та виписка (форма №027/00) від 16.05.2024.

У відповідь Кадровим центром Сухопутних військ Збройних Сил України направлено лист за вих.№ 765/4/7032 від 29.05.2024, в якому вказано про повернення без реалізації подання до звільнення ОСОБА_1 з військової служби та доданих до нього матеріалів, у зв`язку з тим, що зазначена військовослужбовцем підстава для звільнення не відповідає пункту 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто нормі в редакції, які вступили в силу з 18.05.2024.

Тобто саме відмовляючи у задоволенні рапорту позивача від 17.05.2024 разом з поданими до нього документами, ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначено підставою відмови посилання на пункт 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

При цьому, за змістом позовної заяви ОСОБА_1 останній на рапорт, датований 16.04.2024, та на незаконність його повернення листом від 13.05.2024, не посилався, а тому предметом розгляду, як встановлено вище у даній справі, була відповідь ІНФОРМАЦІЯ_1 за вих.№ 765/4/7032 від 29.05.2024. Отже, лист за вих.№765/4/6258 від 13.05.2024 про повернення рапорту позивача від 16.04.2024 та дії відповідача-2 щодо повернення або не розгляду рапорту датованого 16.04.2024, не були предметом розгляду у даній справі, адже відповідні вимоги не завлено позивачем.

При цьому, суд апеляційної інстанції в силу приписів частини п`ятої статті 308 КАС України не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Підсумовуючи приведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на положення статті 139 КАС України, питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 по справі № 520/15857/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій