Справа № 607/27094/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 607/27094/24 пров. № А/857/11856/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
секретаря судового засіданняНоса С. П. Вовка А. Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року у справі № 607/27094/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови,

місце ухвалення судового рішення м.Тернопіль
Розгляд справи здійснено за правиламипозовного провадження в окремих категоріях термінових справ
суддя у І інстанціїРомазан В.В.
дата складання повного тексту рішення12.03.2025

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Адвокат Свірський Т.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови накладення адміністративного стягнення, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ББА №575551 від 05.12.2024, а справу направити на новий розгляд до відповідача, а також стягнути понесені ним судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2025 року у справі № 607/27094/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови накладення адміністративного стягнення, задоволено частково.

Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА № 575551 від 05.12.2024 року згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126, ч.1 ст.121-3, ч.5 ст.121, ч.2 ст.122 КУпАП із застосуванням ч.2 ст.36 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 20400 гривень, а справу передано на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.

Стягнуто в користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області суму судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із адміністративним позовом в суд, що становить 387 (триста вісімдесят сім) грн. 58 коп. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2025 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2025 року у справі № 607/27094/24 залишено без змін.

До суду першої інстанції надійшла заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення, у якій останній просив стягнути з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 8000 гривень

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року у справі № 607/27094/24 заяву представника позивача задоволено частково.

Стягнуто із Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (46001, місто Тернопіль, вул..Валова,11, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить змінити обумовлене додаткове рішення суду першої інстанції, збільшивши суму витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню із Відповідача, до заявлених 8 000,00 гривень.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що відповідач не заявляв клопотань щодо зменшення витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю у відповідності до положень частин 6 та 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а, відповідно, у суду були відсутні підстави для такого зменшення, оскільки процесуальним законом суд не наділено правом зменшувати розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи. Вважає, що заперечення відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги від 26.02.2025р. не може вважатись клопотанням про зменшення суми судових витрат в розумінні положень частин 6 та 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки, по перше, дане заперечення не містило жодних розумних обгрунтувань щодо неспівмірності заявленої суми, а по друге, суть заперечень полягало не у зменшенні суми, а у проханні повністю відмовити у її стягненні. У пункті 39 мотивувальної частини додаткової ухвали від 8 червня 2022 року у справі № 920/1191/20 Верховний Суд зробив висновок про безпідставність клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги без надання будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів та без наведення обґрунтованого розрахунку витрат, які є співмірними.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд додаткове рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу відмовити повністю.

Також, не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи, ціною позову, її обсягом та часом, оскільки об`єктивно заява про ухвалення додаткового рішення містить всього 1 сторінку, в судове засідання сторони не з`явилися, квитанцію про оплату витрат на правову допомогу адвоката суду не надано, тобто фактично не доведено понесених витрат.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційних скарг відповідач та представник позивача повідомлені шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про причини неприбуття не повідомив. У відзиві просив розгляд справи проводити без участі відповідача.

Представник позивача у судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача.

В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення заяви про присудження на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з врахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, ступеня складності предмета спору, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, вважав за необхідне зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу до 2000,00 грн.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано суду наступні письмові докази: договір про надання правничої допомоги від 04.09.2024, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Свірським Т.В., додаткову Угоду до договору про надання правничої допомоги від 12.12.2024 року, акт надання отримання послуг від 11.02.2025 року.

Згідно договору про надання правничої допомоги від 04.09.2024 року, укладеного між адвокатом Свірським Т.В. та Грицюк М.С. сторони узгодили, що предметом договору є представництво Кдієнта у судах, в тому числі під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного, кримінального та конституційного судочинства, судочинства в справах про адміністративні правопорушення, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, в тому числі в рамках виконавчого провадження. Також пунктом 4 розділу 3 зазначеного договору сторони визначили, що розмір плати за надані адвокатом послуги (гонорару) та порядок сплати додатково можуть бути визначені у додатковій угоді, підписаній сторонами.

Відповідно до додаткової Угоди до договору про надання правничої допомоги від 12.12.2024 року, сторони обумовили, що вартість послуг адвоката (гонорар у фіксованому розмірі) по наданню професійної правничої допомоги Клієнту, пов`язаної із судовим провадженням в суді першої інстанції у справі за позовом клієнта до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ББА №575551 від 05.12.2024 становить 8 000 грн. та включає в себе вартість усіх послуг (необхідних процесуальних дій) в рамках цього судового провадження.

Відповідно до акту надання-отримання послуг від 11.02.2025 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Свірським Т.В., вбачається, що загальна сума витрат на професійну правничу допомогу становить 8 000 грн. Згідно із пунктом 4 сторони визначили, що Клієнт зобов`язаний оплатити вартість послуг у спосіб, не заборонений чинним законодаством України в термін до 30.05.2025.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 1 ст. 139 КАС Установлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Такі докази понесення судових витрат подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 7 ст. 139 КАС України).

Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отож, з приведених положень КАС України слідує, що докази про понесення судових витрат подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи убачається, що заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивач виклав при поданні позовної заяви, де просив про покладення судових витрат на відповідача.

Досліджуючи доводи апеляційних скарг, які стосуються стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката, то колегія суддів зазначає таке.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (ч.3 ст. 132 КАС України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) - ч.7 ст. 139 КАС України.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (ч. 9 ст. 139 КАС України).

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

До того ж у численних постановах Верховного Суду висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів ст. 134 КАС України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Таким чином, розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації та пов`язаності таких витрат з розглядом певної справи. Такі докази, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 вказаного Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач подав до суду договір про надання правничої допомоги від 04.09.2024, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Свірським Т.В., додаткову Угоду до договору про надання правничої допомоги від 12.12.2024 року, акт надання отримання послуг від 11.02.2025 року.

Судом установлено, що перелічені у акті послуги правничої допомоги є такими, що пов`язані з розглядом даної справи та направлені на захист інтересів позивача.

Відносно ж доводів апеляційних скарг стосовно вартості послуг правничої допомоги, то колегія суддів зазначає, що відповідач з розміром судових витрат з надання такої правничої допомоги присуджених на користь позивача не погоджується вказуючи на їх не співмірність та не доведеність.

При цьому, доводи позивача про те, що відповідач не заявляв клопотань щодо зменшення витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю у відповідності до положень частин 6 та 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, а, відповідно, у суду були відсутні підстави для такого зменшення, оскільки процесуальним законом суд не наділено правом зменшувати розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, то такі колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідачем подавались до суду першої інстанції відповідні заперечення про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, яке є формою волевиявлення відповідача, де останній не погоджувався із поданою позивачем заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим судом першої інстанції вказаному запереченню надано відповідну правову оцінку, результатом чого стало застосування принципу співмірності.

Колегією суддів ураховано, що ключовим критерієм під час розгляду питання щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в тому числі і "гонорару адвоката" є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення для сторони, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутації сторони. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат. Також при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката та інші обставини. Відшкодування судових витрат, повинен бути співрозмірним з ціною позову та її значення для позивача та правовими наслідками.

Надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам складу та розміру витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.ст.19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг, колегія суддів вважає підставним присудження на користь позивача за рахунок фінансування відповідача витрат на професійну правничу допомогу в обсязі 2000,00 грн.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч.7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Натомість, відповідачем при поданні апеляційної скарги приведених положень ч.7 ст.134 КАС України дотримано не було. Відповідач не привів суду жодних доказів, які вказували на не співмірність присуджених на користь позивача витрат на професійну правову допомогу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційних скарг висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишити без задоволення.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року у справі № 607/27094/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 10 червня 2025 року