Справа № 120/3565/25
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

12 червня 2025 р. Справа № 120/3565/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні заяву про закриття провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Керуючого справами виконкому Вінницької міської ради Тимощука Сергія Володимировича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Керуючого справами виконкому Вінницької міської ради Тимощука Сергія Володимировича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії:

- визнати протиправною бездіяльність СВП керуючого справами виконкому ВМР Сергія Володимировича Тимощука щодо не запрошення на розгляд скарги ОСОБА_1 ;

- визнати протиправними дії СВП керуючого справами виконкому ВМР Сергія Володимировича Тимощука щодо надсилання листа з неналежно обґрунтованою та мотивованою відповіддю на скаргу ОСОБА_1 від 03.03.2025;

- зобов`язати СВП керуючого справами виконкому ВМР Сергія Володимировича Тимощука розглянути повторно скаргу ОСОБА_1 від 03.03.2025, з урахуванням висновків суду;

- в частині зобов`язання, рішення суду допустити до негайного виконання;

- справу розглянути без участі сторін в спрощеному провадженні.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що його скарга не розглянута належним чином, оскільки його не запрошено на її розгляд, а також на надсилання листа з неналежно обґрунтованою та мотивованою письмовою відповіддю.

Ухвалою від 28.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та визначено здійснювати розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

15.04.2025 до суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у справі, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022 у справі №160/2743/21. Зокрема відповідач вказує, що після прийняття рішення за результатами розгляду поданого позивачем звернення неправомірність окремих дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, який здійснював розгляд такого звернення, не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправним рішення, прийнятого за наслідками розгляду звернення. Разом з тим, предметом спору у цій справі не охоплюється протиправність рішення, прийнятого відповідачем за наслідком розгляду звернення позивача від 03.03.2025, реєстраційний індекс К/01/14820, а оскаржується саме бездіяльність. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022 у справі №160/2743/21, спір, предметом якого є неправомірність окремих дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень під час розгляду звернення, не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене вище, відповідач вважає, що даний спір взагалі не підлягає судовому розгляду за правилами будь - якого судочинства, у тому числі адміністративного. Тому з посиланням на пункт 1 частини 1 статті 238 КАС України просить закрити провадження у справі.

Надаючи оцінку поданому клопотанню, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно до ст. 6 КАС України:

1. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

2. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

3. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

4. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

За частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Ця норма містить загальне правило, яке означає право кожного звернутися до суду, якщо право чи свобода порушені або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце ущемлення прав та свобод. Ця норма зобов`язує брати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова у прийнятті позовних заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. Положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина (абзац перший-третій пункту 2 Рішення Конституційного Суду України у справі № 9-зп від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води)).

Гарантоване Основним Законом України право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, зокрема й дій чи бездіяльності відповідача у даній справі, є видом охоронних (правоохоронних) відносин, які реалізується шляхом участі в ньому відповідних юрисдикційних органів, діяльність яких прописана процесуальними (процедурними) нормами. Суб`єкт цих відносин, приміром, кожен, хто вважає, що його право порушено, контактує з уповноваженим юрисдикційним органом, опосередковує та реалізує своє право на позов (право на оскарження, право про захист свого блага) через відповідні процесуальні (процедурні) форми, у яких ці відносини набувають властивостей (ознак) процесуальних правовідносин.

Право на оскарження виникає тоді, коли дією чи бездіяльністю суб`єкта оскарження відбулося посягання на об`єкт права (матеріальне чи нематеріальне благо (предмет довкілля, інформацію тощо)), з приводу якого (чи щодо якого) склалися правовідносини шляхом винесення відповідного рішення, вчинення певної дії або зволікання із вчинення дій, які належить вчинити суб`єкту владних повноважень.

Право на оскарження в охоронному правовідношенні має (повинно мати) матеріальний прояв (властивості), стосуватися юридично значимих, фактично-конкретних життєвих (соціальних) обставин, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Таке право повинно мати під собою об`єктивно обґрунтовану матеріальну основу, свій предмет захисту, обсяг та межі порушеного права, існувати в просторі та часі, досягати рівня «спору» чи конфлікту.

У такому правовому відношенні кожен, хто має право на оскарження, наділяється повноваженнями на вчинення власних дій або/та вимагати від протилежної сторони виконувати свої зобов`язання та функції правомірно, а також має право вимагати конкретних дій від певного юрисдикційного органу, зокрема й суду, який не має стосунку до матеріального права того, хто звертається за його охороною до суду.

Звернення до суду є гарантією реалізації права на захист порушеного права, оскільки через застосування в процесуальному порядку заходів примусу, які надає держава відносно суб`єкта оскарження, досягається мета і виконується завдання процесу - здійснюється правосуддя, встановлюється (об`єктивна) істина і забезпечується захист матеріального права особи.

У позовній заяві позивач вказав зміст протиправної поведінки відповідача, визначив, які законні повноваження відповідач мав задіяти для розгляду його звернення, але не задіяв, що, на думку позивача, й призвело до порушення права отримати позитивний результат розгляду його звернення.

У контексті наведеного суд вважає недоречним вказані відповідачем в клопотанні про закриття провадження у справі використовувати судження про змістовно-якісні характеристики підстав позову, яким вони повинні відповідати, щоб бути причинами для скасування рішень суб`єкта владних повноважень: бути не будь-якими порушеннями, допущеними під час розгляду звернення, а лише такими, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на обґрунтованість і законність прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення за результатами розгляду звернення. Сумарне й тотальне значення такої характеристики містить в собі певну дочасну «несхвальну» юридичну оцінку обставин, якими позивач потенційно може обґрунтовувати нове звернення до суду з позовом, що є не зовсім виправданим.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України. А тому, у задоволенні клопотання відповідача слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 238, 248, 256 КАС України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна