Справа № 520/32130/24
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 р. Справа № 520/32130/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 року (ухвалене суддею Бадюков Ю.В.) в справі № 520/32130/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, у якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 64 від 20.08.2024 р., яким відмовлено їй в зарахуванні періоду роботи з 01.07.1989 р. по 25.05.1990 р. та в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2; визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області № 64 від 28.10.2024 р., яким відмовлено позивачці в зарахуванні періоду роботи з 01.07.1989 р. по 25.05.1990 р. та в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області призначити та виплачувати з 11.08.2024 р. ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно із п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 01.07.1989 року по 25.05.1990 рік.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 р. частково задоволено адміністративний позов, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 64 від 20.08.2024 р., яким відмовлено в зарахуванні періоду роботи з 01.07.1989 р. по 25.05.1990 р. та в призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах за Списком №2; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 64 від 28.10.2024 р., яким відмовлено в зарахуванні періоду роботи з 01.07.1989 р. по 25.05.1990 р. та в призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком на пільгових умовах за Списком №2; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити з 11.08.2024 р. ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно із п. б ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 р., зарахувавши до страхового стажу період роботи з 01.07.1989 р. по 25.05.1990 р.; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що позивачка не досягла необхідного віку, що встановлений п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зазначає, що період роботи з 01.07.1989 р. по 25.05.1990 р. не зараховано до стажу роботи, оскільки за записами трудової книжки НОМЕР_1 від 05.07.1989 р, дата наказу про звільнення 25.07.1990 р. календарно не відповідає даті звільнення. Для зарахування необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи видану на підставі первинних документів. До пільгового стажу зараховано усі періоди. Звертає увагу суду, що згідно поданих документів право на пенсію за віком на умовах згідно п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058 позивач матиме з 07.09.2026 р. (після досягнення необхідного віку), тому вважає спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах правомірним та не підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Судовим розглядом встановлено, що позивачка ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернулась 11.08.2024 р. звернулася через веб-портал Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії та надала пакет необхідних документів для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2.

Рішенням №464 від 20.08.2024 р. за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області відмовило позивачці в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2. Підставою для відмови в призначенні пенсії є той факт, що, позивачка не додала до електронної пенсійної справи 6-7 сторінки паспорту. Позивачка не досягла 55 років, як визначено в п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV. Також, із рішення від 20.08.2024 р. встановлено, що не було зараховано до страхового стажу відповідно до трудової книжки від 05.07.1989 р. періоди роботи з 01.07.1989 р. по 25.05.1990 р., оскільки в даті про звільнення наявне виправлення, не засвідчене в установленому порядку. Для зарахування цього періоду необхідно надати уточнюючу довідку.

З метою усунення вказаних недоліків, 21.10.2024 р. позивачка повторно звернулась через веб-портал ПФУ та додала 6-7 сторінки паспорту.

Рішенням №464 від 28.10.2024 р. за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області відмовило позивачці в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, оскільки ОСОБА_1 не досягла необхідного віку, що встановлений п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV. Пільгового стажу за Списком №2 та загального стажу достатньо, що прямо зазначено в самому рішенні № 464 від 21.10.2024 р.

Страховий стаж склав 34 роки 07 місяців 13 днів, пільговий стаж за Списком №2 - 16 років 1 місяць 4 дні. Вік 53 роки 1 місяць 04 дні. Також, не було зараховано до страхового стажу відповідно до трудової книжки від 05.07.1989 р. періоди роботи з 01.07.1989 р. по 25.05.1990 р., оскільки дата наказу про звільнення 25.07.1990 р. календарно не відповідає даті звільнення. Для зарахування цього періоду необхідно надати уточнюючу довідку про періоди роботи видану на підставі первинних документів.

Позивачка, вважає рішення відповідача таким, що порушує її право на отримання пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, звернулась до суду з цим позовом.

Задовольняючі частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на пільгових умовах на призначення пенсії за віком.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 р. № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (в подальшому - Закон № 1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 р. №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в подальшому - Закон №1058-ІV).

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону №1058-ІV, на пільгових умовах пенсія за віком призначається, зокрема, працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими та важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення віку 55 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років для жінок, з яких не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону № 1788-XII, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, згідно п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону № 1788 пенсія на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи призначається працівникам за наявності трьох обов`язкових умов у сукупності: зайняття повний робочий день на відповідних роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України; атестація робочих місць; досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

В свою чергу, статтю 13 Закону № 1788-XII визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020. Порядок застосування ст. 13 визначає п. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 р.

Відповідно до п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 р. визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину 2 статті 14, пункти б-г статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII.

Згідно з п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 р. стаття 13, частина друга статті 14, пункти б-г статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5.11.1991 р. № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 р. № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 р. встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина 2 статті 14, пункти б-г статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 р. № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: "На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам".

При цьому, Конституційний Суд в пункті 4.1 Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 зазначив, що статтею 13 Закону № 1788 до внесення змін Законом № 213 було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.

Отже, у статті 13 Закону № 1788 до внесення змін Законом № 213 було встановлено такий пенсійний вік: у пункті б для чоловіків - 55 років, для жінок - 50 років.

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 Конституційного Суду України визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлює право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

При цьому наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах, а також загального страхового стажу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 р. у справі № 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Системний аналіз наведених норм законодавства свідчить, що умовами для призначення жінці пільгової пенсії за віком за Списком 2 відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, є: 1) досягнення 50-річного віку; 2) зайнятість повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці 3) наявність страхового стажу не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; 4) проведення атестації робочих місць.

При цьому, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV, що узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20.

Із рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 28.10.2024 р. № 64, яке є предметом спору у даній справі, слідує, що підставою для відмови в призначенні пенсії позивачці послугувало те, що позивачка на дату подання заяви не досягла пенсійного віку (55 років), передбаченого підпунктом 2 пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи наведені висновки стосовно релевантного у цих правовідносинах законодавства, суд апеляційної інстанції вважає, що обґрунтування пенсійним органом рішення від 28.10.2024 р. № 64 положеннями статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є безпідставним.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії (11.08.2024 р.) виповнилося 52 років, страховий стаж становить - 34 роки 7 місяць 13 днів, пільговий стаж за Списком №2 складає 16 років 1 місяць 4 дні, а відтак в силу вимог п. "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" остання досягла віку, необхідного для призначення пільгової пенсії.

Стосовно зарахування періоду роботи позивачки з 01.07.1989 р. по 25.05.1990 р., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 64 від 20.08.2024 р. вказано , що до трудового стажу відповідно до трудової книжки від 05.07.1989 не зараховано період роботи з 01.07.1989 р. по 28.05.1990 р., оскільки в даті про звільнення з роботи наявне виправлення не засвідчене в установленому порядку.

У рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області № 64 від 28.10.2024 р. вказано, що період роботи з 01.07.1989 р. по 25.05.1990 р., згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05.07.1989 р. не зараховано, оскільки дата наказу про звільнення 25.07.1990 р. календарно не відповідає даті звільнення. Для зарахування необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи видану на підставі первинних документів.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 05.07.1989 р, позивач у період з 01.07.1989 р. по 25.05.1990 р. працювала швачкою 3 розряду, про що зроблено запис № 1 - 01.07.1989 р. прийнята на фабрику в цех №11 швачкою 3 розряду (наказ №307 від 28.06.1989 року) та запис № 2 - 28.05.1990 р. звільнена за самовільне залишення роботи ст. 40 п. 4 КЗоТ УССР (наказ №363 від 25.07.1990 р.).

Порядок ведення трудових книжок, був урегульований «Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 р. № 162 та «Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58.

Згідно із п. 2.3 Інструкції № 162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення мають точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

У п. 2.4 Інструкції № 58, зазначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

При цьому, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Статтею 62 Закону № 1788-XII визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (в подальшому - Порядок № 637) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

Разом з тим, право особи на гарантоване Конституцією і законами України пенсійне забезпечення не може ставитись в залежність від дотримання відповідальною особою Інструкції про порядок ведення трудових книжок та належне зберігання архівної документації, оскільки трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Згідно із ч. 3 ст. 44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Тобто пенсійний орган, у випадку виявлення помилок, або неточностей у заповненні трудової книжки, має право звернутись до підприємств, організацій і окремих осіб, на яких працювала особа, що звернулась із заявою про призначення пенсії, із запитом про витребування відповідних документів, необхідних для визначення права на пенсію.

Водночас судовим розглядом встановлено, що записи щодо прийняття та звільнення позивачці виконані чітко, з зазначенням документів, на підставі яких їх здійснено, запис про звільнення містить підпис посадової особи та печатку установи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей, а тому невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.

З огляду на вищевикладене позивач не несе відповідальність за порушення вимоги ведення трудових книжок третіми особами, оскільки обов`язок з належного оформлення трудової книжки законом покладено на страхувальника.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 11.05.2022 р. у справі №120/1089/19-а.

За таких обставин, недоліки записів у трудовій книжці, про які вказує відповідач, не впливають на зарахування певних періодів роботи позивача до його страхового стажу, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачі протиправно не зарахували до стажу роботи позивача період роботи позивачки з 01.07.1989 р. по 28.05.1990 р.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 64 від 20.08.2024 р. та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області № 64 від 28.10.2024 р. підлягають скасуванню, у зв`язку з чим необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити з 11.08.2024 р. ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно із п. б ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ, з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 р., зарахувавши до страхового стажу період роботи з 01.07.1989 р. по 25.05.1990 р.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; пу. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 в справі № 520/32130/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич