Справа № 160/25116/24
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2025-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 червня 2025 року м. Дніпросправа № 160/25116/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.,

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року (суддя Врона О.В.) в справі № 160/25116/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_3 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_3 про:

визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_2 щодо нездійснення перерахунку та виплати розміру складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень та премії) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ станом на 01 лютого 2020 року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-ІХ станом на 01 січня 2022 року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року № 1928-IX станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт за період з 01 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року, та встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 01 лютого 2023 року, з урахуванням виплачених сум;

зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити розмір складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ станом на 01 лютого 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 01 лютого 2020 року, з урахуванням виплачених сум;

зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити розмір складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-IX станом на 01 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 01 лютого 2021 року, з урахуванням виплачених сум;

зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити розмір складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії), шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року № 1928-ІХ станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 01 лютого 2022 року, з урахуванням виплачених сум;

зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити розмір складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 01 лютого 2023 року по 05 березня 2023 року, з урахуванням виплачених сум;

визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_3 щодо нездійснення перерахунку та виплати розміру складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії), шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 01 лютого 2023 року, з урахуванням виплачених сум;

зобов`язання військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити розмір складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року № 2710-IX станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 01 лютого 2023 року, з урахуванням виплачених сум.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року до участі у справі залучено відповідача військову частину НОМЕР_1 .

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 розміру складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії), шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 року №294-ІХ станом на 01.02.2020 року, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2021 рік від 15.12.2020 року № 1082-ІХ станом на 01.01.2022 року, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік від 02.12.2021 року № 1928-IX станом на 01.01.2022 року, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік від 03.11.2022 року № 2710-ІХ станом на 01.01.2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 01.02.2020 по 06.03.2023 року, з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 розмір складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 року № 294-ІХ станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 01.02.2020 по 31.12.2020, з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 розмір складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2021 рік від 15.12.2020 року № 1082-IX станом на 01.01.2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 01.02.2021 по 31.12.2021, з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 розмір складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік від 02.12.2021 року № 1928-IX станом на 01.01.2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 01.02.2022 по 31.12.2022, з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 розмір складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік від 02.12.2021 року № 1928-IX станом на 01.01.2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 01.02.2022 по 31.12.2022, з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 розмір складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік від 03.11.2022 року № 2710-ІХ станом на 01.01.2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 01.02.2023 по 06.03.2023, з урахуванням виплачених сум.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо нездійснення перерахунку ОСОБА_1 розміру складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік від 03.11.2022 року № 2710-ІХ станом на 01.01.2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 07.03.2023 року, з урахуванням виплачених сум.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення виплати ОСОБА_1 розміру складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії), починаючи з 07.03.2023 року, з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_3 нарахувати ОСОБА_1 розмір складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік від 03.11.2022 року № 2710-IX станом на 01.01.2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, починаючи з 07.03.2023 року по 19.05.2023, з урахуванням виплачених сум.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 , розмір складових грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії), починаючи з 07.03.2023 року по 19.05.2023, з урахуванням виплачених сум.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу? у сумі 1000,00 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 1000,00 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 1000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач військова частина НОМЕР_2 просить скасувати рішення, позовну заяву в частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 16 березня 2023 року залишити без розгляду, в частині позовних вимог з 01 лютого 2020 року по 06 березня 2023 року відмовити у задоволенні позову у разі відмови у задоволенні клопотання про залишення позовних вимог без розгляду.

Зазначає, що відповідно до довідки про проходження служби, наданої позивачем в якості додатку до позовної заяви (додаток 4), ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , та, відповідно, перебував на грошовому забезпеченні у цій військовій частині з 20.06.2003 по 06.03.2022 (що підтверджується і даними обліку особового складу військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення 06.03.2022), а з 06.03.2023 по 14.08.2024, відповідно до тієї ж довідки перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 . За змістом цієї довідки, з 07.03.2022 по 05.03.2023 ОСОБА_1 на військовій службі у військових частинах НОМЕР_2 та НОМЕР_3 не перебував, відтак грошового забезпечення (далі ГЗ) у цих військових частинах не отримував. З огляду на викладене, та виходячи з безспірності (як для нас, так і для позивача та суду) того факту, що позивач з 07.03.2022 військову службу у військовій частині НОМЕР_2 не проходив і на грошовому забезпеченні у військовій частині не перебував, тому є безпідставними позовні вимоги до військової частини НОМЕР_2 про визнання наших дій протиправними за період починаючи з 07.03.2022, похідні позовні вимоги про зобов`язання вчини дії за той же період.

Вказує про пропуск позивачем строку звернення до суду та незастосування судом першої інстанції ст. 233 КЗпП до позовних вимог щодо періоду 19.07.2022 06.03.2023.

Судом першої інстанції не розглянуто клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, не вирішено ухвалою, судом першої інстанції не розглянуті аргументи відповідача у повному обсязі, зокрема щодо спірного періоду 19.07.2022 06.03.2023. Судом першої інстанції не мотивовано рішення про незастосування ст. 233 КЗпП (в редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022, що набрав чинності 18.07.2022) до періоду 19.07.2022 06.03.2023, та безпідставно не залишено позов в цій частині без розгляду.

Судом першої інстанції безпідставно не застосовано до цього позову в цілому вимоги ст. 233 КЗпП (в редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022, що набрав чинності 18.07.2022), тобто зокрема і до періоду 01.02.2020 19.07.2022.

Також зазначає, що пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року (але не менше 50% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Тому розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням як складових грошового забезпечення військовослужбовців є стала величина розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

В апеляційній скарзі відповідач військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення в частині задоволених вимог, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Зазначає, що пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року (але не менше 50% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Тому розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням як складових грошового забезпечення військовослужбовців є стала величина розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

Також вважає, що сума витрат на правничу допомогу, зазначених в доданому до позовної заяви договорі про надання послуг правничої допомоги, є неспівмірною зі складністю справи та наданих послуг, адже ця справа є справою незначної складності, а позивачем документально не необґрунтовано розумність розміру судових витрат.

До позову додано квитанцію №1 від 13.09.2024, складену адвокатом Плужником М.В., яка не є належним доказом понесених позивачем витрат на правову допомогу. Відповідно, у стягненні з відповідача витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити у повному обсязі

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд доходить висновку, що апеляційні скарги не можуть бути задоволені.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до довідки про проходження військової служби (трудову діяльність) з 20.06.2003 по 06.03.2023 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 ; з 06.03.2023 по 14.08.2024 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 .

Відповідно до копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 14.08.2024 №187 полковника ОСОБА_1 , начальника озброєння логістики ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільненого у запас за підпунктом б пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України (за станом здоров`я за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не виявили бажання продовжувати військову службу) наказом командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 12 серпня 2024 року №244, вважається таким, що 14 серпня 2024 року справи та посаду здав.

З 14 серпня 2024 виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 та всіх видів забезпечення.

В період проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_2 і у військовій частині НОМЕР_3 виплата грошового забезпечення здійснювалася не в повному обсязі.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що грошове забезпечення позивача мало обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами про державний бюджет на відповідний рік.

Врахувавши, що 20.05.2023 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481, згідно з пунктом 2 якої внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", за якими установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14, тобто пункт 4 постанови № 704 в первісній редакції, яка визначала застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, може бути застосований по 19.05.2023, суд першої інстанції вважав, що перерахунку підлягає грошове забезпечення з грошовою допомогою для оздоровлення, матеріальною допомогою для вирішення соціально-побутових питань, премією за періоди з 03.10.2020 по 15.01.2023, 16.01.2023 по 19.05.2023, а в період з 20.05.2023 застосуванню підлягає розрахункова величина 1762 грн., яка визначена у пункті 4 постанови КМУ № 704 (зі змінами, внесеними постановою КМУ від 12.05.2023 № 481).

Також суд першої інстанції вказав, що військова частина НОМЕР_3 є розпорядником коштів другого рівня, не нараховує і не виплачує грошове забезпечення військовослужбовцям. зарахована відповідно до рішення заступника директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 30.06.2015 №248/2/3/489 з 01.07.2015 на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 , тому виплату грошового забезпечення слід покласти на військову частину НОМЕР_1 .

Крім того, позовні вимоги про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_3 і військової частини НОМЕР_1 не можуть бути задоволені, оскільки не надавши відповіді?на звернення позивача щодо перерахунку грошового забезпечення і не здійснивши? перерахунку, відповідачі вчинили протиправну бездіяльність.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_2 з 20 червня 2003 року по 06 березня 2023 року, з 06 березня 2023 року по 14 серпня 2024 року - у складі військовій частині НОМЕР_3 .

Військова частина НОМЕР_3 є розпорядником коштів другого рівня, не нараховує і не виплачує грошове забезпечення військовослужбовцям, зарахована відповідно до рішення заступника директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 30 червня 2015 року №248/2/3/489 з 01 липня 2015 року на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 .

У спірний період позивачу здійснювалось нарахування грошового забезпечення, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.

Спірним в цій справі є питання правомірності застосування відповідачем для розрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням у 2020-2023 роках (по 19 травня 2023 року) прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, а також дотримання позивачем строку звернення до суду.

Стосовно питання дотримання позивачем строку звернення до суду суд зазначає таке.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зроблено висновок, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, (далі - Закон № 2352-ІХ) частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Спірним в цій справі є питання перерахунку грошового забезпечення за період, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення змін до статті 233 КЗпП України (19 липня 2022 року).

Аналіз наведених правових положень дає підстави для висновку, що з моменту набрання чинності № 2352-ІХ (19 липня 2022 року) положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України.

Разом з тим, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ), то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ).

Такий правовий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23, у якій зроблено висновок, що до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 серпня 2019 року по 04 листопада 2021 року та середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень члена ВРП за період з 05 листопада 2021 року по 19 липня 2022 року застосовується частина друга статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, унесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком; до вимог щодо стягнення середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень члена ВРП за період з 19 липня 2022 року по 13 травня 2023 року застосовується частина перша статті 233 КЗпП України, у редакції, що діє з 19 липня 2022 року, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, КЗпП України доповнено главою XIX (зокрема, пунктом 1, який передбачає продовження строків, визначених статтею 233 на строк дії карантину).

Верховним Судом у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 зроблено висновок, що з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

В цій постанові, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, Верховний Суд дійшов таких висновків:

Якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

Застосовуючи на виконання частини п`ятої статті 242 КАС України наведені правові висновки Верховного Суду до обставин цієї справи, суд зазначає наступне.

Предметом спору у цій справі з урахуванням меж апеляційного оскарження є питання виплати грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01 лютого 2020 року по 19 травня 2023 року.

Спірний період (з 01 лютого 2020 року по 19 травня 2023 року) умовно поділяється на дві частини: до набрання чинності №2352-ІХ (19 липня 2022 року) та після цього.

Період 01 грудня 2015 року до 19 липня 2022 року регулюється положеннями статті 233 КЗпП України у редакції до внесення змін Законом № 2352-ІХ, яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком.

Період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Позивач звільнений зі служби з 14 серпня 2024 року, з цим позовом позивач звернувся до суду 17 вересня 2024 року.

Як зазначено вище, частиною другою статті 233 КЗпП в редакції, що діє з 19 липня 2022 року, передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Статтею 116 КЗпП, яка регулює питання строків розрахунку при звільненні, в редакції, яка діє з 19 липня 2022 року, встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Тобто, тримісячний строк звернення за вирішенням у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, має застосовуватися виключно до правовідносин, які виникають після звільнення особи.

Відтак, відлік тримісячного строку звернення до суду стосовно позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року розпочався з наступної дати після дати звільнення зі служби, тобто з 15 серпня 2024 року.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з цим позовом 17 вересня 2024 року, відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строк звернення до суду.

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За приписами абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Кабінетом Міністрів України 30 серпня 2017 року ухвалено постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - постанова № 704), якою, зокрема, затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, додаткові види грошового забезпечення та розміри надбавки за вислугу років, у тому числі військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу. Ця постанова набрала чинності з 01 березня 2018 року.

Відповідно до пункту 4 постанови № 704 у редакції, чинній до 24 лютого 2018 року, розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

У свою чергу додатки 1, 12, 13, 14 до пункту 4 постанови №704 містили примітки, у яких в якості розрахункової величини зазначений розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року).

Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2018 року ухвалено постанову № 103, пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, пункт 4 постанови №704 викладено в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Таким чином, на момент набрання чинності постановою № 704 (01 березня 2018 року) пункт 4 викладено в редакції змін, викладених згідно із пунктом 6 постанови № 103, а саме: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».

Отже, станом на 01 березня 2018 року пункт 4 постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року в справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови №103, яким внесено зміни до пункту 4 постанови №704.

Водночас, пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII (далі Закон №1774-VIII), який набрав чинності 01 січня 2017 року, передбачено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII були чинними як на дату прийняття постанови №704, так і станом на дату набрання законної сили судовим рішенням в справі № 826/6453/18 про визнання протиправним та скасування пункту 6 постанови №103, яким внесено зміни до пункту 4 постанови №704 (29 січня 2020 року), та неконституційними не визнавалися.

Враховуючи юридичну силу законів та підзаконних нормативно-правих актів, яким є постанова №704, місце таких в системі нормативно-правових актів, суд доходить до висновку, що при розв`язанні колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону №1774-VIII та пункту 4 постанови №704, у редакції до внесення змін постановою №103, перевагу слід надати положенням Закону як акту вищої юридичної сили з урахуванням принципу верховенства права, закріпленого у статті 8 Конституції України.

Отже, згідно з постановою №704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Закон України від 05 жовтня 2000 року №2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі - Закон №2017-III) визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, згідно із положеннями статті 1 якого державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.

У свою чергу базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (стаття 6 Закону № 2017-III).

Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX (далі Закон № 294-ІХ) установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення:

дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня;

дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень;

працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні, з 1 липня - 2197 гривень, з 1 грудня - 2270 гривень;

осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень.

Тобто, Закон № 294-ІХ не містить застережень щодо застосування у 2020 році як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року.

Статтею 7 Закону України від 15 грудня 2020 року №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2021 року встановлено в сумі 2270,00 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року № 1928-IX (даної Закон № 1928-ІХ) установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2393 гривні, з 1 липня - 2508 гривень, з 1 грудня - 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб: з 1 січня - 2481 гривня, з 1 липня - 2600 гривень, з 1 грудня - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів: з 1 січня - 2102 гривні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року № 2710-IX (далі Закон № 2710-ІХ) установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб - 2684 гривні; для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2102 гривні; для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

З огляду на визначені в частині третій статті 7 КАС України правила, а також враховуючи те, що з 01 січня 2020 року положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закону № 294-IX, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Вищезазначені правові висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 500/1886/21 та від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21, від 19 жовтня 2022 року у справі № 400/6214/21.

Враховуючи приведені обставини, суд погоджує висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині вимог з 01 лютого 2022 року по 19 травня 2023 року.

При цьому оскільки розмір грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань залежать від розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, то є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність перерахунку цих виплат.

Доводи апелянтів зводяться до неврахування судом першої інстанції, що відповідно до пункту 4 постанови № 704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням як складових грошового забезпечення військовослужбовців є стала величина розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, та спростовуються приведеними вище висновками суду.

Аргумент апелянта про незастосовність висновків Верховного Суду в справі № 440/6017/21 до спірних правовідносин суд відхиляє, адже висновок Верховного Суду в цій та інших приведених вище справах є універсальним стосовно правовідносин щодо застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами про державний бюджет на відповідний рік, як розрахункової величини для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням.

Також суд відхиляє доводи апелянта військової частини НОМЕР_2 стосовно того, що з 07 березня 2022 року по 05 березня 2023 ОСОБА_1 на військовій службі у військових частинах НОМЕР_2 та НОМЕР_3 не перебував, грошове забезпечення у цих військових частинах не отримував, адже за повідомленнями військових частин НОМЕР_1 , НОМЕР_3 ОСОБА_1 з 07 березня 2022 року по 14 серпня 2024 року перебував на військовій службі у військовій частин НОМЕР_3 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 .

Військовою частиною НОМЕР_1 також приведено аргументи стосовно необґрунтованості стягнення судом першої інстанції на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено, що факт надання позивачу професійної правничої допомоги в межах цієї справи підтверджено документально, а саме: договором про надання правової допомоги №116-1/24 від 13 вересня 2024 року, укладеним між адвокатом Плужником М.В. (виконавець) і ОСОБА_1 (замовник); актом № 1 від 13 вересня 2024 року прийому-передачі виконаних робіт по договору, відповідно до якого? виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги у формі складання адміністративного позову про перерахунок та виплату?розміру складових грошового забезпечення, вартість послуг - 5000,00 грн; квитанцією об оплаті №1 від 13 вересня 2024 року на суму 5000,00 грн.

Як зазначено вище, судом першої інстанції стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача з кожного з відповідачів по 1 000,00 грн.

Частиною першою статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС).

За змістом частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 139 КАС України, яка регулює питання розподілу судових витрат, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За положеннями частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України встановлено вимоги до визначення розміру витрат на оплату послуг адвоката, який має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, на підтвердження власне факту надання професійної правничої допомоги, її складу та розміру сторона має надати документи про підтвердження обсягу надання такої допомоги, фактичного часу, витраченого адвокатом на здійснення тих чи інших дій в межах заявленого спору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20 травня 2019 року у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019 року у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Суд враховує рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду заявником документів, їх значення для спору, та доходить до висновку, що стягнутий на користь позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу (загалом 3 000,00 грн) є співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відтак, стягнута судом першої інстанції сума правничої допомогу є розумною і необхідною, такий розмір є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для позивача.

Доводи апелянта суд відхиляє, позаяк судом першої інстанції при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, яка має бути відшкодована позивачу, враховані відповідні критерії та зазначені відповідачем обставини та зменшено розмір витрат, про стягнення яких просив позивач, при цьому судом першої інстанції враховано як критерій співмірності витрат на правничу допомогу із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для позивача.

Також судом враховано такий критерій, як фактичність та неминучість (необхідність) понесених витрат на професійну правничу допомогу.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року в справі №160/25116/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року в справі №160/25116/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_3 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 12 червня 2025 року та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 12 червня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко