Справа № 140/2170/25
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2025-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року ЛуцькСправа № 140/2170/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про визнання протиправним рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 , оформленого протоколом від 28 січня 2025 року №8, про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період; зобов`язання повторно розглянути заяву від 21 січня 2025 року про надання відстрочки від призову за військову службу під час мобілізації, на особливий період, та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Позов обґрунтований тим, що позивач самостійно виховує та утримує двох малолітніх дітей та 21 січня 2025 подав до ІНФОРМАЦІЯ_3 заяву про надання відстрочки від призову на військову службу на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (далі Закон №3543-ХІІ). Однак відповідач листом №637 повідомив про те, що рішенням комісії з розгляду питання про надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_3 (протокол комісії від 28 січня 2025 року №8) ОСОБА_1 відмовлено з підстав ненадання документів на підтвердження факту самостійного виховання та утримання ним дітей.

Позивач вважає таке рішення протиправним. Вказав, що між ним та ОСОБА_2 в інтересах їхніх дітей 17 січня 2023 року був укладений нотаріально завірений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, а надалі рішенням Турійського районного суду Волинської області від 02 березня 2023 року задоволено позов про розірвання між ними шлюбу. Судовий наказ про сплату аліментів в органи державної виконавчої служби не пред`являвся, так як ОСОБА_2 не має постійного стабільного доходу та постійного місця проживання, у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку перебував саме він.

Позивач також повідомив, що самостійно утримує дітей, включаючи харчування, одяг, медичне обслуговування, навчання та розвиток, особисто відвідує батьківські збори в дитячому садку, організовує дітям дозвілля. Натомість ОСОБА_2 (мати дітей) протягом 2023-2024 років перебувала за кордоном та належним чином не виконувала своїх батьківських обов`язків; коштів на утримання дітей не перераховувала.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 27 березня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову (а.с.52-54).

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.41-43). В обґрунтування цієї позиції вказав, що 21 січня 2025 року на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 від позивача надійшла заява (з копіями документів) про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ, згідно з яким таке право мають жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої (таких) дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Перелік документів, які дають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ, визначений додатком 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 (далі Порядок №560). ОСОБА_1 документів, які підтверджують виховання та утримання ним дітей самостійно, визначених Порядком №560, не надав.

Відповідач зауважив, що у договорі між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини батьки визначили лише майбутні відносини між собою, що стосується питання участі у вихованні спільних дітей, а тому такий договір не може враховуватися як доказ самостійного виховання дітей позивачем. Такий факт не може підтверджувати ні судовий наказ від 10 травня 2023 року (згідно з яким колишня дружина позивача ОСОБА_2 зобов`язана сплачувати аліменти ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини щомісячно), ні рішення Турійського районного суду від 02 березня 2023 року (яким позов про розірвання шлюбу між позивачем та його дружиною було задоволено). При розгляді поданих документів комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 також не було встановлено, що позивач звертався до суду з позовною заявою про встановлення факту самостійного виховання дітей.

У відповіді на відзив (а.с.56-57) позивач підтримав доводи позову, додатково зазначивши, що відповідачем не надано доказів про те, що комісія відповідно до пункту 60 Порядку №560 робила запити до Державної прикордонної служби України (для встановлення факту перетину ОСОБА_2 кордону та що вона не може фактично здійснювати піклування про дітей та займатись їх вихованням) або до Пенсійного фонду (для отримання інформації про те, чи є ОСОБА_2 офіційно працевлаштованою і як тривало).

Позивач також вважає, що відсутність факту подання до суду позовної заяви щодо встановлення факту самостійного виховання дитини не вказує на те, що він самостійно не виховує дітей.

Відповідач заперечення на відповідь на відзив не подав.

Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , що не є спірним.

21 січня 2025 року ОСОБА_1 подав до ІНФОРМАЦІЯ_3 заяву про надання відстрочки від мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ. До заяви було долучено копії свідоцтва серії НОМЕР_1 про народження доньки ОСОБА_3 (а.с.11) та свідоцтва серії НОМЕР_2 про народження сина ОСОБА_4 (а.с.11 зворот), витягів з Реєстру територіальної громади про місце реєстрації позивача та його дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.29-30), нотаріально посвідченого договору про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні від 17 січня 2023 року (бланк НСЕ065442), рішення суду про стягнення аліментів з матері дітей, рішення Турійського районного суду Волинської області від 02 березня 2023 року у справі №169/122/23 (про розірвання шлюбу), судового наказу Володимир-Волинського міського суду від 22 травня 2023 року (а.с.23).

Як видно з витягу з протоколу №8 засідання комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_3 , прийнятим рішенням ОСОБА_1 відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ, оскільки надані документи (договір про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні від 17 січня 2023 року, судовий наказ Володимир-Волинського міського суду від 22 травня 2023 року) не підтверджують самостійного виховання та утримання ним дітей (а.с.8-9).

Про прийняте рішення позивач повідомлений листом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29 січня 2025 року №637 (а.с.10).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби Закон України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон №2232-XII).

Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України Про оборону України, Про Збройні Сили України, Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію, інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 3 Закону №2232-XII).

Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом. За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні (затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ) в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово було продовжено.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 Про загальну мобілізацію (затверджено Законом України від 03 березня 2022 року №2105-IX) постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

На момент розгляду цієї справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а тому застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу під час мобілізації в умовах воєнного стану.

За приписами частини першої статті 39 Закону №2232-XII призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Згідно з частиною п`ятою статті 22 Закону №3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року №154 (далі - Положення №154, зі змінами), визначено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до пункту 11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації. Так згідно з пунктом 4 частини першої цієї статті не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону №3543-XII Кабінет Міністрів України постановою від 16 травня 2024 року затвердив Порядок №560.

Підпунктами 56, 57 Порядку №560 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі: голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу); члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Отже, комісія, яка розглядає питання надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період утворюється і діє при районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки (відокремленому відділі).

Згідно з пунктом 58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлятися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (пункт 59 Порядку №560).

Як визначено пунктом 60 Порядку №560, комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади. На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом. Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення. У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6. У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку. До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації надається на строк дії відповідних законних підстав, але не більш як на строк проведення мобілізації, встановлений Указом Президента України.

Аналізуючи наведені норми Порядку №560 слід дійти висновку, що військовозобов`язаний має право на особисте подання на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки заяви за встановленою формою з доданими до неї документами, які підтверджують право на відстрочку, а комісії, утворені при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, зобов`язані вивчити отриману заяву та додані до неї документи, оцінити законність підстав для надання відстрочки й фактично розглянути такі документи протягом семи днів з дати їх надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади. Така комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки, що оформляються протоколом. У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за встановленою формою.

За обставин цієї справи комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ у зв`язку із не підтвердженням поданими документами факту самостійного виховання та утримання дітей (а.с.8-9).

Згідно з Додатком 5 до Порядку №560 документами, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ, є: свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).

Не є спірним та підтверджено в додатку 1 до протоколу від 28 січня 2025 року №8 (а.с.9), що позивач до заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації додав: копії свідоцтв про народження дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також докази про їх спільне проживання (витяги з Реєстру територіальної громади про місце реєстрації позивача та його дітей), копію нотаріально посвідченого договору про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні від 17 січня 2023 року (бланк НСЕ065442), рішення суду від 02 березня 2023 року у справі №169/122/23 про розірвання шлюбу та судового наказу від 22 травня 2023 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 .

Копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 17 жовтня 2018 року (а.с.11) та серії НОМЕР_2 від 24 лютого 2021 року (а.с.11 зворот) підтверджено, що позивач є батьком ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), а їх матір`ю є ОСОБА_2 .

Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 02 березня 2023 року у справі №169/122/23 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено (а.с.19-20). Вказане рішення згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 04 квітня 2023 року.

Як вбачається з договору про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні, посвідченого приватним нотаріусом 17 січня 2023 року (а.с.24-25), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільною згодою визначили, що місцем проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є місце проживання батька. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років місце проживання її може визначатися нею самою. Сторони беруть на себе обов`язок із спільного несення всіх витрат на дітей, включаючи, але не обмежуючи, їх відпочинок, лікування, дозвілля, навчання. Сторони зобов`язуються в однаковій мірі піклуватися про благополуччя та здоров`я дітей, а також виконувати будь-які, спрямовані на всебічне та повне навчання та розвиток дітей, з обов`язковим врахуванням інтересів дітей та їх думок (за умови, що дитина досягла достатнього віку та здатна самостійно висловлювати свою думку).

Відповідно до довідки від 06 лютого 2025 року №384 сім`я у складі ОСОБА_5 (власника), позивача ОСОБА_1 (син), ОСОБА_3 (внучка) та ОСОБА_4 (внук) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28).

Судовим наказом Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22 травня 2023 року у цивільній справі №154/1979/23 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини щомісячно, починаючи стягнення з 09 травня 2023 року і до повноліття дітей (а.с.23).

Із листа Володимирського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 17 лютого 2025 року №17983/23.1-21 (а.с.26) слідує, що станом на 14 лютого 2025 року виконавчі провадження Володимир-Волинського міського суду Волинської області за судовим наказом у справі №154/1979/23 на виконанні у відділі не перебувають.

Аналізуючи надані для розгляду комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 докази, суд вважає, що вони не підтверджують того, що матір дітей - ОСОБА_2 не бере участі у вихованні та утриманні дітей, а так само, що позивач ОСОБА_1 здійснює виховання та утримання дітей самостійно.

Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 121 Сімейного кодексу України (далі - СК України) права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо).

Смерть батька/матері дитини є підставою для припинення обов`язку утримувати дитину.

Також якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання (частина друга статті 15 СК України).

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Саме з такими обставинами (фактами), як смерть батька/матері дитини, визнання батька/матері зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошення померлим або позбавлення батьківських прав, відбування покарання у місцях позбавлення волі, закон пов`язує право другого з батьків на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ законодавець визначає таку підставу, як факт самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків за рішенням суду або коли запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою).

Згідно з частиною першою статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною другою статті 74 КАС України установлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Виходячи із зазначених критеріїв оцінки доказів, суд вважає, що умовами договору про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні, укладеного 17 січня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не встановлено позбавлення матері дітей права на участь у їх вихованні та утриманні, а інші документи, які були надані разом із заявою (рішення суду про розірвання шлюбу, судовий наказ про стягнення аліментів) не є тими доказами, які безумовно підтверджують факт самостійного виховання та утримання позивачем своїх малолітніх дітей.

У постанові від 13 червня 2018 року за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховний Суд вказав на те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з одним з батьків не доводить факт відсутності участі іншої особи (матері/батька) у вихованні дитини.

Питання щодо можливості розгляду справ про встановлення факту самостійного виховання дитини одним із батьків, що пов`язаний, в тому числі, з реалізацією права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, було предметом розгляду Верховного Суду у справі №201/5972/22.

Верховний Суд у названій постанові зазначив, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Тобто, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо, визначення місця проживання дитини із батьком, не можуть розцінюватися судом як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за пунктом 4 частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Такий факт не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Тобто таке питання вирішується у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

З урахуванням наведених вище правових норм, суд дійшов висновку, що розірвання шлюбу згідно з рішенням Турійського районного суду Волинської області від 02 березня 2023 року (справа №169/122/23) та встановлення на підставі договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 17 січня 2023 року місця проживання дітей з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дітей. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б свідчили про статус позивача як батька, що самостійно виховує дітей віком до 18 років.

Необхідно зауважити, що суд надає оцінку мотивам, якими керувалася Комісія ІНФОРМАЦІЯ_3 при прийнятті рішення на підставі наданих їй доказів. Доводити наявність права на відстрочку повинна особа, яка звертається із заявою. Якщо комісії потрібна додаткова інформація для перевірки законності підстав, вона може звернутися до відповідних органів державної влади або використовувати дані з публічних електронних реєстрів, проте це не означає, що збирати документи для підтвердження підстави для відстрочки є її обов`язком.

Доводи позивача щодо поведінки його колишньої дружини можуть бути оцінені при вирішенні спору про позбавлення її батьківських прав, а судове рішення про позбавлення батьківських прав є документом, що підтверджує право іншого з батьків на відстрочку згідно з пунктом 4 частини першої статті 23 Закону №3543-ХІІ.

З огляду на викладене суд вважає, що за наданими документами у Комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 не було підстав прийняти інше рішення. Рішення про відмову в наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оформлене протоколом від 28 січня 2025 року №8, прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством, яке врегульовує спірні правовідносини. Тому підстави для задоволення позову відсутні.

Водночас суд зауважує, що позивач не позбавлений можливості повторно звернутися до комісії ТЦК та СП з відповідною заявою та визначеними додатком 5 до Порядку №560 документами для підтвердження підстав відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачу.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_4 ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк