Справа № 320/34572/23
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2025-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року м. Київ № 320/34572/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації

про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, що полягає у відмові реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , викладене в листі Вих. №102/30/543 від 03.04.2023 та зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

У обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що квартира, за адресою: АДРЕСА_1 , належить їй на праві приватної власності. Відмова відповідача мотивована наявністю арешту на майно, однак, на думку позивачки, такий арешт обмежує лише право розпорядження, а не право користування чи проживання. Вона вважає, що така відмова порушує її конституційне право на житло та суперечить положенням статті 41 Конституції України, статей 316 317 Цивільного кодексу України, а також статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання».

Відповідач своїм правом на відзив не скористався.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 10.10.2023 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

ОСОБА_1 (далі - позивачка) є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта та реєстраційного номера облікової картки платника податків, долученими до матеріалів справи.

Позивачка є власницею квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.10.2002, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та свідоцтвом про право власності.

05.03.2023 позивачка звернулася до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної у місті Києві Державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою.

03.04.2023 Відділ надав лист № 102/30/543, яким відмовив у реєстрації місця проживання позивачки на підставі наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про обтяження об`єкта нерухомості.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 28.02.2023 на вказану квартиру було накладено арешт у межах виконавчого провадження № 12345/2023 на підставі виконавчого листа Господарського суду міста Києва у справі № 910/1234/22.

Позивачка вважає відмову Відділу у здійсненні реєстрації місця її проживання протиправною, оскільки арешт квартири обмежує лише правомочність щодо розпорядження майном, але не позбавляє її права на користування житлом, у тому числі - проживання у ньому та реєстрацію місця проживання. У зв`язку з цим, позивач звернуся до суду з позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Питання реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні регулюються Законами України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», а також Цивільним і Сімейним кодексами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11.12.2003 (далі - Закон №1382-IV) громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

У статті 3 Закону №1382-IV визначено, що місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

01.12.2021 року набув чинності Закон України від 05.11.2021 року №1871-IX «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон №1871-IX), яким урегульовані відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг.

За змістом статті 2 Закону №1871-IX декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади; реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Згідно зі статтею 3 Закону №1871-IX декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

У силу частини шостої статті 5 Закону №1871-IX реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.

За змістом статті 9 Закону №1871-IX у разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України /частина перша/.

До заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються:

1) паспортний документ особи або довідка про звернення за захистом в Україні, або документ, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними;

2) свідоцтво про народження - для дітей віком до 14 років;

3) документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України);

4) документи, що посвідчують особу законного представника (представника);

5) документи, що підтверджують повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, якщо законними представниками дитини є її батьки чи один із батьків;

6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору;

7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

3. У разі відсутності документів, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла.

У разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання (перебування) подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника.

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання (перебування) подання особою відомостей та/або документів, не передбачених цим Законом /частина сьома/.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону №1871-IX особа, яка декларує або реєструє своє місце проживання (перебування) у житлі, яке не є власністю (співвласністю) такої особи, та за відсутності документів, що підтверджують право на проживання в цьому житлі, під час подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) або декларації про місце проживання надає згоду власника (співвласників) житла чи уповноваженої особи житла на декларування або реєстрацію особою свого місця проживання (перебування) за адресою цього житла у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі декларування або реєстрації місця проживання особою, яка є власником (співвласником) цього житла, згода інших співвласників або інших осіб, місце проживання яких зареєстровано / задекларовано в цьому житлі, не вимагається.

У силу пункту 3 частини першої статті 12 Закону №1871-IX орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, якщо особа подала документи або відомості, передбачені цим Законом, не в повному обсязі.

Постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 року затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (надалі - Порядок - №265).

Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Так згідно пункту 35 Порядку №265 для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає:

1) заяву за формою згідно з додатками 2, 3 і 8;

2) паспортний документ особи або довідку про звернення за захистом в Україні (для осіб, які реєструють місце перебування);

3) свідоцтво про народження (для дітей віком до 14 років), крім іноземців та осіб без громадянства, або документ про реєстрацію народження, виданий компетентним органом іноземної держави і легалізований у встановленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

4) довідку про реєстрацію особи громадянином України (у разі здійснення вперше реєстрації місця проживання дитини віком до 14 років, у свідоцтві про народження якої зазначено, що батьки або один із батьків є іноземцем чи особою без громадянства);

5) документи, що підтверджують:

право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них;

право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням (довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням за формою згідно з додатком 4, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у таких установах або закладах);

6) відомості або документ, що підтверджує сплату адміністративного збору (не подається у разі здійснення реєстрації місця перебування);

7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Відповідно до підпункту 3 пункту 87 Порядку, орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли особа не подала або подала не в повному обсязі необхідні документи або відомості.

VI. Оцінка суду

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з відмовою органу реєстрації місця проживання в задоволенні заяви позивачки про реєстрацію місця проживання у належному їй на праві приватної власності житлі, що стало підставою для звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, причому ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право особи на вільний вибір місця проживання прямо гарантується статтею 33 Конституції України, а також статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно з якою громадянин України має право самостійно визначати своє місце проживання, за винятком випадків, установлених законом.

Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» містить окремі положення, які регламентують підстави для відмови в реєстрації. Зокрема, пунктом 1 частини першої статті 12 цього Закону передбачено, що орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про реєстраційну дію, якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа реєструє як місце проживання.

Порядок ведення реєстру територіальної громади, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 07.02.2022, дублює вищезазначену норму, не конкретизуючи, який саме вид обтяження є підставою для відмови.

Крім того, відповідно до статей 316 та 317 Цивільного кодексу України, право власності включає в себе правомочності володіння, користування та розпорядження. Таким чином, обмеження окремих із цих правомочностей має різну правову природу та не завжди унеможливлює реалізацію інших складових права власності.

Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про реєстраційну дію, якщо у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування).

Аналогічне положення міститься і в пункті 1 Порядку ведення реєстру територіальної громади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 265 від 07.02.2022.

Отже, на рівні закону та підзаконного нормативного акта прямо передбачено можливість відмови у реєстрації у разі наявності у реєстрі речових прав запису про обтяження. Законодавець не конкретизує, який саме вид обтяження є релевантним для застосування цієї норми - заборона на користування, застава, арешт або інші види обмежень.

Виходячи з цього, формально дії відповідача щодо відмови у реєстрації були вчинені на підставі діючої норми прямої дії, що виключає можливість кваліфікувати такі дії як очевидно протиправні з точки зору відсутності нормативного обґрунтування.

Втім, для остаточного вирішення спору лише формального посилання на наявність обтяження недостатньо, оскільки суд зобов`язаний з`ясувати характер відповідного обтяження, а також визначити, чи дійсно воно об`єктивно унеможливлює реалізацію позивачкою права на проживання у належному їй житлі.

Для оцінки правомірності відмови у реєстрації місця проживання суд вважає за необхідне визначити характер обтяження, про яке йдеться у даній справі. Як убачається з матеріалів справи, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про арешт спірної квартири, накладений у межах виконавчого провадження.

Правова природа арешту визначена, зокрема, у статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої арешт полягає у забороні відчуження майна боржника. Метою застосування арешту є забезпечення можливості виконання рішення суду чи іншого органу.

Крім того, відповідно до статей 316 та 317 Цивільного кодексу України, арешт майна є обмеженням лише у частині права розпорядження цим майном. Арешт не припиняє і не обмежує правомочність володіння та користування. Відповідно, накладення арешту не позбавляє власника права перебувати у житлі, користуватися ним, у тому числі - зареєструвати місце проживання.

Таким чином, арешт майна не є таким обтяженням, яке безпосередньо перешкоджає реалізації права особи на проживання у належному їй житлі. Відмова у реєстрації виключно на підставі наявності арешту не відповідає змісту такого обмеження та не враховує його фактичного впливу на правовий статус особи як власника.

Суд наголошує, що механічне тлумачення поняття «обтяження» без врахування його сутнісної природи призводить до невиправданого звуження прав власника, що суперечить принципу пропорційності та балансу між публічними та приватними інтересами.

Суд зазначає, що під час вирішення публічно-правового спору адміністративний суд зобов`язаний застосовувати не лише положення спеціального законодавства, а й основоположні конституційні принципи, зокрема гарантії права власності та права на свободу пересування.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина третя цієї ж статті передбачає, що право приватної власності є непорушним. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто перебуває на законних підставах на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Наведені гарантії конкретизуються у статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно з якою громадяни України мають право на вільний вибір місця проживання, що включає й право бути зареєстрованим у житлі, яке їм належить на праві приватної власності.

Застосовуючи положення Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» в контексті відмови у реєстрації, слід враховувати необхідність дотримання принципу пропорційності: втручання в права особи має бути обґрунтованим, виправданим та обмеженим лише тією мірою, яка є необхідною в демократичному суспільстві.

З огляду на те, що обтяження у вигляді арешту не перешкоджає користуванню майном, його механічне трактування як підстави для відмови у реєстрації місця проживання створює необґрунтоване втручання у конституційні права особи, яке не є необхідним або адекватним задекларованій меті.

Така ситуація свідчить про існування нормативної колізії, яка має вирішуватися шляхом переваги норм Конституції над законами та підзаконними актами, відповідно до статті 8 Основного Закону.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Цей принцип, згідно з правовими позиціями Конституційного Суду України та Верховного Суду, охоплює, зокрема, такі складові, як юридична визначеність, заборона свавілля органів влади, дотримання принципу пропорційності та справедливого балансу між приватними і публічними інтересами.

У постанові Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 380/11984/20 сформульовано, що будь-яке обмеження прав особи, навіть якщо воно формально випливає з норм закону, повинно підлягати перевірці на відповідність принципам розумності, справедливості та необхідності. Органи державної влади, приймаючи рішення, зобов`язані не лише діяти в межах наданих повноважень, а й належним чином враховувати права і законні інтереси особи.

Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував (наприклад, у постановах від 17.01.2023 у справі № 420/12166/22 та від 30.11.2022 у справі № 320/3064/22), що застосування законодавства про реєстрацію місця проживання не повинно бути інструментом обмеження прав власника, якщо немає встановленої законом заборони на проживання в об`єкті.

Суд також враховує висновки, викладені у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України», де зазначено, що будь-яке втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, а й необхідним та обґрунтованим з огляду на обставини справи.

У цій справі орган державної влади, не надавши індивідуальної оцінки характеру обтяження та його фактичного впливу на право проживання позивачки у власному житлі, застосував загальну норму без урахування її сутнісного змісту. Такий підхід суперечить принципу правової визначеності, веде до формального, а не змістовного застосування права та порушує належний баланс між інтересами держави і правами особи.

Таким чином, з аналізу правових норм, характеру обтяження у вигляді арешту, співвідношення положень спеціального законодавства з конституційними гарантіями, а також практики Верховного Суду та принципу верховенства права, суд доходить висновку, що наявність запису про арешт майна у Державному реєстрі речових прав не є такою обставиною, яка об`єктивно унеможливлює реалізацію позивачкою права на реєстрацію місця проживання у належному їй на праві приватної власності житлі.

Формальне посилання відповідача на положення закону без урахування фактичного змісту обтяження, його впливу на право користування майном та без надання обґрунтованої оцінки обставинам справи, свідчить про надмірне втручання у конституційні права позивачки.

З огляду на викладене, суд вважає, що відмова відповідача у реєстрації місця проживання є протиправною. Натомість, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими.

VІI. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIІI. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до квитанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору на суму 1 073,60 грн., підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, що полягає у відмові реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , викладене в листі Вих. №102/30/543 від 03.04.2023.

Зобов`язати Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації (; місцезнаходження: 02225, м. Київ, просп. Червоної Калини, буд. 29) здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні, 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. (; місцезнаходження: 02225, м. Київ, просп. Червоної Калини, буд. 29).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.