Справа № 420/9519/25
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2025-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9519/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 01.04.2025 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України, третя особа Державна казначейська служба України, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням щомісячного обмеження, встановленого частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

2. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області провести ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, перерахунок суддівської винагороди за період 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», та здійснити її виплату з урахуванням раніше сплачених сум, з відрахуванням обов`язкових платежів;

3. Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, суддівської винагороди за період з 29 вересня 2021 року по 28 вересня 2023 року, без урахування доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу, як такому, що має стаж роботи на посаді судді більше 5 років, та за період з 29 вересня 2023 року по 12 травня 2024 року, без урахування доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків від посадового окладу, як такому, що має стаж роботи на посаді судді більше 10 років;

4. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області здійснити ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, перерахунок та виплату суддівської винагороди з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу за період з 29 вересня 2021 року по 28 вересня 2023 року та доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків від посадового окладу за період з 29 вересня 2023 року по 12 травня 2024 року з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

5. Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування виплати судді Кодимського районного суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (включно) без застосування щомісячного обмеження, встановленого частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу за період з 29 вересня 2021 року по 28 вересня 2023 року та доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків від посадового окладу за період з 29 вересня 2023 року по 12 травня 2024 року.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що Указом Президента України № 425/2016 від 29 вересня 2016 року його було призначено на посаду судді Кодимського районного суду Одеської області строком на п`ять років. Наказом голови Кодимського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2016 року № 9-Г-ОС зараховано до штату Кодимського районного суду Одеської області. 29 вересня 2021 року повноваження судді припинилися у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено. Рішенням ВККСУ від 7 червня 2018 року № 133/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема і судді Кодимського районного суду Одеської області ОСОБА_1 за результатами якого, прийнято рішення колегії ВККСУ від 18 грудня 2023 року № 57/ко23 яким суддю Кодимського районного суду Одеської області ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді визнано таким, що відповідає займаній посаді. Указом Президента України № 302/2024 від 08 травня 2024 року останнього, призначено на посаду судді Кодимського районного суду Одеської області. Проте, відповідачем було нараховано та виплачено суддівську винагороду у розмірі, який не відповідає положенням Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

03.04.2025 суддею ухвалено залишити позовну заяву без руху встановивши 10-денний строк для усунення недоліків.

17.04.2025 суддя ухвалив у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку на звернення до суду відмовити.

Позовну заяву в частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо:

1. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, суддівської винагороди за період з 19 липня 2022 року по 28 вересня 2023 року, з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу, як такому, що має стаж роботи на посаді судді більше 5 років, та за період з 29 вересня 2023 року по 12 травня 2024 року, з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків від посадового окладу, як такому, що має стаж роботи на посаді судді більше 10 років;

2. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області здійснити ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, перерахунок та виплату суддівської винагороди з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу за період з 19 липня 2022 року по 28 вересня 2023 року та доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків від посадового окладу за період з 29 вересня 2023 року по 12 травня 2024 року з відрахуванням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

3. Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не забезпечення фінансування виплати ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, суддівської винагороди з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу за період з 19 липня 2022 року по 28 вересня 2023 року та доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків від посадового окладу за період з 29 вересня 2023 року по 12 травня 2024 року;

4. Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування виплати судді Кодимського районного суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 19 липня 2022 року по 28 вересня 2023 року та доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків від посадового окладу за період з 29 вересня 2023 року по 12 травня 2024 року повернути позивачу.

Прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 з позовними вимогами:

1. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року без застосування обмеження, встановленого частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

2. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області провести ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, перерахунок суддівської винагороди за період 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», та здійснити її виплату з урахуванням раніше сплачених сум, з відрахуванням передбачених законом податків та обов`язкових платежів;

3. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, суддівської винагороди за період з 29 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року, з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу, як такому, що має стаж роботи на посаді судді більше 5 років;

4. Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області здійснити ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, перерахунок та виплату суддівської винагороди з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу за період з 29 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року;

5. Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не забезпечення фінансування виплати ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (включно) без застосування щомісячного обмеження, встановленого частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу за період з 29 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року;

6. Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування виплати судді Кодимського районного суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (включно) без застосування щомісячного обмеження, встановленого частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу за період з 29 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року.

Витребувати у Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області довідку про розмір нарахованої, утриманої та фактично виплаченої суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 12.05.2024.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2025 ухвалу судді від 17.04.2025 в частині повернення позовної заяви залишено без змін.

30.04.2025 до суду (вх.№ЕС/41323/25) від Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позовних вимог заперечує та вказує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 на всій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин.

Верховною Радою України 13.04.2020 прийнято Закон України № 553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі Закон № 553-ІХ), який опубліковано в газеті "Голос України" від 17.04.2020 № 68 (7325) та набрав чинності 18.04.2020.

Відповідно до частин першої та третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ) установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Обмеження, встановлене в частині першій цієї статті, застосовувалось також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Таким чином, нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників, суддівська винагорода суддів обмежувалась максимальним розміром 47 230 грн на місяць.

Зазначене питання було предметом розгляду Ради суддів України під час засідання, що відбулося 24.04.2020, за результатами якого прийнято відповідне рішення від 24.04.2020 № 22.

Вказує, що у Вимозі Південного офісу Держаудитслужби від 25.06.2021 №151508-14/3274-2021 щодо усунення виявлених порушень зазначається, що на порушення ч. 10 ст. 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 р. № 1402-VIII, 10 суддям місцевих загальних судів Одеської області проведено нарахування та виплату доплат до посадового окладу у 2020 році, незважаючи на те, що вони не здійснювали правосуддя, на загальну суму 776 369,57 грн, на яку нараховано і сплачено єдиного соціального внеску (далі - ЄСВ) - 170 801,31 грн. Крім того, проведено нарахування проте не виплачено доплат таким суддям у сумі 293 777,8 грн, на яку нараховано єдиного соціального внеску - 64 631,12 гривні.

Враховуючи наведене, у пункті №1 Вимоги вказано: «Забезпечити відшкодування на користь ТУ ДСА України в Одеській області відповідно до норм статей 130 136 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) втрат, заподіяних внаслідок безпідставного нарахування і виплати доплат суддям до посадового окладу, які не здійснювали судочинство, у загальній сумі 776 369,57 грн. (перелік осіб в додатку 29 до акта ревізії). Крім того, провести зменшення нарахувань сум доплат, які не виплачені, суддям, які не здійснювали судочинство, у сумі 293 777,8 грн (додаток 29 до акта ревізії). Врахувати право осіб, які безпідставно отримали вищезазначені виплати, добровільно відшкодувати кошти на підставі їх письмових заяв згідно з ч. 5 ст. 130 КЗпП».

Таким чином, Територіальне управління не мало правових підстав для нарахування та виплати доплат суддям, які перебувають без повноважень.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Розглянувши наявні по суті справи докази на обґрунтування заявлених вимог, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке.

Відповідно до Указу Президента України від 29.09.2016 №425/2016 «Про призначення та звільнення суддів», постановлено, окрім іншого, призначити строком на п`ять років у місцевих загальних судах на посади судді Кодимського районного суду Одеської області ОСОБА_2 .

Матеріали справи містять наказ голови Кодимського районного суду Одеської області від 18.10.2016 №9-Г-ОС «Про зарахування до штату Кодимського районного суду Одеської області судді ОСОБА_1 » (а.с.18), яким, відповідно до ст.24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», на підставі Указу Президента України від 29.09.2016 №425/2016 «Про призначення суддів», наказано ОСОБА_1 , призначеного Указом Президента України від 29.09.2016 №425/2016 «Про призначення суддів» на посаду судді Кодимського районного суду Одеської області, зарахувати до штату цього суду з 19.10.2016, встановивши йому посадовий оклад згідно штатного розпису (п.1).

Матеріали справи містять наказ голови Кодимського районного суду Одеської області від 08.11.2018 №13-Г-ОС «Про зарахування (перерахунок) стажу роботи на посаді судді та встановлення щомісячної доплати за вислугу років ОСОБА_1 » (а.с.19), яким, відповідно до ч.5 ст.135, ч.2 ст.137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», наказано: зарахувати судді Кодимського районного суду Одеської області ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді стаж роботи в галузі права три роки, як такому, що був призначений на посаду судді місцевого суду вперше згідно з вимогами, встаовленими Законом України від 07.07.2010 №2453-VI на день його призначення (п.1); встановити судді Кодимського районного суду Одеської області ОСОБА_1 з 05 серпня 2018 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків посадового окладу судді, як такому стаж роботи якого становить 4 роки 9 місяців 17 днів та дає право на отримання щомісячної доплати за вислугу років (п.2); встановити судді Кодимського районного суду Одеської області ОСОБА_1 з 20 жовтня 2018 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу судді, як такому стаж роботи якого дає право на отримання щомісячної доплати за вислугу років та становить більше 5 років (п.3).

Матеріали справи містять наказ голови Кодимського районного суду Одеської області від 13.05.2024 №3-Г-ОС «Про зарахування до штату Кодимського районного суду Одеської області судді ОСОБА_1 » (а.с.20), яким, відповідно до ст.24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», на підставі Указу Президента України від 08.05.2024 №302/2024 «Про призначення суддів», згідно ч.5 ст.135, ч.2 ст.137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», наказано: ОСОБА_1 , якого раніше було призначено на посаду судді Кодимського районного суду Одеської області Указом Президента України від 29.09.2016 №425/2016 і зараховано до штату цього суду за наказом від18.10.2016 №9-Г-ОС, та в подальшому призначеного на посаду судді Кодимського районного суду Одеської області Указом Президента України від 08.05.2024 №302/2024, з 13 травня 2024 вважати зарахованим до штату цього суду на підставі останнього, встановивши йому посадовий оклад згідно штатного розпису (п.1); встановити судді Кодимського районного суду Одеської області ОСОБА_1 з 13 травя 2024 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу судді, як такому, стаж роботи якого дає право на отримання щомісячної доплати за вислугу років та становить більше 10 років (п.2).

Як вбачається з розрахункових листів судді Кодимського районного суду Одеської області за 2020 рік (а.с.105) та не заперечується сторонами, суддівська винагорода позивача за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року нараховувалась із застосуванням обмеження, встановленого частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Як вбачається з розрахункових листів судді Кодимського районного суду Одеської області за 2021 - 2022 роки (а.с.106-107) та не заперечується сторонами, суддівська винагорода позивача за період з 29 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року, нарахована без урахування доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу, як такому, що має стаж роботи на посаді судді більше 5 років.

На звернення ОСОБА_1 від 25.12.2024 (а.с.28-29), Державна судова адміністрація України скерувала лист від 21.01.2025 №С2929-24-125/25 (а.с.31-34) у якому зазначила, що підстави для нарахування суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року без застосування обмеження, встановленого частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» відсутні, а суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачу вальній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Вважаючи спірну бездіяльність протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Щодо нарахування суддівської винагороди позивача за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження, встановленого частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», суд зазначає таке.

Відповідно до ст.130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII), що повністю узгоджується з приписами ч.2 ст.130 Конституції України.

Відповідно до ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 9 статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Отже, враховуючи приписи ч.2 ст.130 Конституції України та ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно Законом №1402-VIII.

12 березня 2020 року набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"» від 13.04.2020 №553-IX (далі Закон №553-IX), яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту:

«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

Відповідно до ч.3 ст.7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 р. №10-/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Зважаючи на те, що до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, у спірний період зміни не вносилися, тому законних підстав для обмеження її виплати (десятьма прожитковими мінімумами) не було.

Отже, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у межах розгляду справи №340/1916/20 зазначив, що розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (указану в преамбулі), є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України. Зміни до цього Закону у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який йдеться у позовній заяві (з квітня по травень 2020 року) не вносилися, отож законних підстав для обмеження її виплати (десятьма мінімальними заробітними платами) не було.

Водночас Верховний Суд у постанові від 03.03.2021 у справі № 340/1916/20 та від 28.04.2022 у справі №120/5252/20-а зазначив, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які попри те, що в часі цей Закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ). Основний Закон України має найвищу юридичну силу, тож «спеціальність» Закону №1402-VIII, зокрема його статті 135, що спирається передусім на конституційні положення ч.2 ст.130 і є своєрідним її «продовженням», у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх).

На підставі ч.5 ст.242 КАС України суд враховує правові висновки Верховного Суду, та вважає, що відповідач неправомірно обмежив позивачу виплату суддівської винагороди.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області підлягають задоволенню у наведеній частині.

Щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, суддівської винагороди за період з 29 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року, з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу, як такому, що має стаж роботи на посаді судді більше 5 років, суд виходить з такого.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Положеннями статті 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною першою статті 135 Закону №1402-VIII імперативно встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини 3 статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно з частиною п`ятою статті 135 Закону №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Частиною десятою статті 135 Закону №1402-VIII встановлено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Аналогічна норма містилася у частині десятій статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI, згідно якої передбачалось, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Водночас, положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VI визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.

За висновками цього Рішення, Конституційний Суд України вирішив:

1. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

2. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, для цілей застосування окремих положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд зазначив наступне, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Конституційний Суд України вважає, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 для цілей застосування окремих положень Закону № 1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

Так, згідно приписів частин першої, другої статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

Отже, Конституцією України та спеціальними законодавчими актами визначено гарантії незалежності суддів, що є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Серед таких гарантій виділено: особливий порядок його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; недоторканність та імунітет судді; незмінюваність судді; порядок здійснення правосуддя, таємниця ухвалення судового рішення; заборона втручання у здійснення правосуддя; відповідальність за неповагу до суду чи судді; функціонування органів суддівського врядування та самоврядування; забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; право судді на відставку, а також окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, зокрема надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Рішенням Конституційного Суду України, встановлено, що випадки нездійснення правосуддя поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, згідно із Законом №1402 нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (частина перша статті 55); з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України (частина восьма статті 56, частини перша, друга статті 89); з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина третя статті 82, частини шоста, сьома статті 147).

Суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15).

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13.10.2021 року по справі № 120/1655/21-а.

Відповідно до частини другої статті 151-2 Конституції України рішення та висновки Конституційного Суду України є остаточними і обов`язковими до виконання. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (пункти 3, 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 № 15-рп/2000 у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

Також судом враховується, що положення частини 10 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, які визнані рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 за № 11-р/2018 не конституційними були тотожними за змістом положенням частини десятої статті 135 Закону № 1402-VIII.

Таким чином, суд приходить до висновку, що перебуваючи на посаді судді Кодимського районного суду Одеської області позивач не здійснював правосуддя через обставини, що не залежать від його волі, а тому має право на отримання доплат до посадового окладу.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення ЕСПЛ у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету.

Обмеження права на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі становить порушення вимог ст. ст. 19, 129, 130 Конституції України , ст.135 Закону № 1402-VIII та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний орган, який не дотримується своїх власних процедур, не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Враховуючи вищевикладені висновки суду, суд вважає, що позовні вимоги до Територіального управління ДСА України в Одеській області є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог до Державної судової адміністрації України, суд виходить з такого.

При вирішенні питання щодо обрання належного та ефективного способу захисту порушених прав позивача суд бере до уваги, що за правилами частин третьої, четвертої статті 148 Закону №1402-VIII Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансовою забезпечення усіх інших судів, окрім Верховною Суду та вищих спеціалізованих судів, функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Відповідно до статті 149 Закону №1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

За змістом частини першої статті 151 Закону № 1402-VІІІ Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Підпунктами 2 та 7 частини першої статті 152 Закону № 1402-VІІІ встановлено, що Державна судова адміністрація України забезпечує належні умови діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених цим Законом; готує бюджетний запит.

З огляду на викладене, головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України.

Повноваження та види розпорядників бюджетних коштів визначені статтею 22 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), відповідно до частини першої якої за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, Державна судова адміністрація України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників (пункт 1 частини другої статті 22 БК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 22 БК України головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема, отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань (пункт 3); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством (пункт 4).

Частиною першою статті 23 БК України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

У постановах Верховного Суду у справах № 400/2031/21 та № 360/503/21 суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність направлення їх на новий розгляд через те, що у цих справах позови були пред`явлені до розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (територіального органу ДСА), що здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі. Разом з тим, зважаючи на положення статей 148, 149 Закону №1402-VІІІ у системному взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України, процесуальний статус якого був у цих справах визначений в якості третьої особи.

У постанові від 15 серпня 2023 року у справі № 120/19262/21-а Верховним Судом наведено такі правові висновки: «… у системному взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України, … . Ураховуючи те, що у цій справі ДСА України має статус відповідача і суд першої інстанції зобов`язав його, як головного розпорядника коштів, вирішити питання щодо фінансування спірних виплат, Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону».

При цьому, належних доказів того, що Державна судова адміністрація України виконала свої повноваження для забезпечення у спірний період виплати позивачеві суддівської винагороди, матеріали справи не містять.

Отже, невиплата позивачеві суддівської винагороди у спірний період в належному обсязі пов`язана з бездіяльністю Державної судової адміністрації України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності судів, то саме цей суб`єкт владних повноважень має відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції, окрім іншого визначає те, що спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний спосіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до приписів ст.139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 90, 132, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області щодо здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження, встановленого частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області провести ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, перерахунок суддівської винагороди за період 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», та здійснити її виплату з урахуванням раніше сплачених сум, з відрахуванням передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, суддівської винагороди за період з 29 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року, з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу, як такому, що має стаж роботи на посаді судді більше 5 років.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області здійснити ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, перерахунок та виплату суддівської винагороди з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу за період з 29 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не забезпечення фінансування виплати ОСОБА_1 , судді Кодимського районного суду Одеської області, суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (включно) без застосування щомісячного обмеження, встановленого частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу за період з 29 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування виплати судді Кодимського районного суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (включно) без застосування щомісячного обмеження, встановленого частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу за період з 29 вересня 2021 року по 18 липня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідачі:

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (65005, м. Одеса, вул. Бабеля, буд. 2, );

- Державна судова адміністрація України (00020, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5, );

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА