Справа № 640/5654/19
Суддя: Наталія БАРГАМІНА
Дата ухвалення: 2025-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року Чернігів Справа № 640/5654/19

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Баргаміної Н.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві в особі ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві в особі ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві, у якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 17.09.2018 № 43 о/с про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві з 17.09.2018, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.11.2015 по день поновлення на роботі;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві в особі ліквідаційної комісії 30000,00 грн завданої позивачеві моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що станом на час звільнення, 17.09.2018, вона перебувала в стані вагітності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.04.2019 було відкрито провадження у даній справі.

На виконання положень Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX та відповідно до Порядку передачі нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративних судових справ іншим окружним адміністративним судам України, затверджений наказом ДСА України від 16.09.2024 № 399 справу передано на розгляд до Чернігівського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.04.2025 справу прийнято до провадження судді Баргаміної Н.М.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не доведено та не надано доказів, які підтверджують виявлення бажання продовжувати службу в територіальних органах національної поліції.

Позивачем було надано відзив, який суд розцінює як відповідь на відзив, в якій вказує, що фактично на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва її не було поновлено на посаді.

Відповідачем було подано заперечення, в яких вказав, що позивач не з`являлась до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на неодноразові виклики з метою поновлення на роботі.

Процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 19.05.2025 було продовжено Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві в особі ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві процесуальний строк на подання відзиву та доданих до нього документів та долучено їх до справи № 640/5654/19.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ України з 01.09.2001 (т. 1 а.с. 22).

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 06.11.2015 № 1023 о/с була звільнена через скорочення штатів (т. 1 а.с. 221).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2017 у справі № 826/26708/15 адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 № 1023 о/с про звільнення з 6 листопада 2015 року в запас Збройних Сил України за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 (М-184438), старшого слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління, поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві з 07.11.2015, допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві з 07.11.2015, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 24-28).

Наказом голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 19.03.2018 № 13 о/с позивача на підставі вищевказаної постанови Окружного адміністративного суду міста Києва було поновлено на посаді старшого слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління з 07.11.2015 (т. 1 а.с. 138).

Наказом голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 17.09.2018 № 43 о/с «По особовому складу» позивача було звільнено зі служби згідно підпункту «г» пункту 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (т. 1 а.с. 142).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

07.11.2015 втратив чинність Закон України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ та набрав законної сили Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VIІI).

Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно пункту 11 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Пунктом 4 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114), передбачає, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Згідно пункту 17 Положення № 114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Аналізуючи приписи пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII, суд зауважує, що працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу.

Проте, надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.

Суд зазначає, що наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду в органах поліції, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення № 114.

Як встановлено судом, позивач не подавала заяву про прийняття її на службу в поліцію.

Разом з тим, суд звертає увагу, що питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда спеціальним законом не врегульовано, тому згідно із частиною шостою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Аналіз частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України дає підстави для висновку, що зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для вагітних жінок та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування.

Судом встановлено, що згідно протоколу ультразвукового дослідження від 10.10.2018 позивач перебувала в стані вагітності, 6-7 тижнів (т. 1 а.с. 29).

Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» № 279 від 15.03.2019 термін вагітності позивача становив 29 тижнів (т. 1 а.с. 30).

Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» № 141 від 21.03.2019 позивач на 21.03.2019 мала термін вагітності 30 тижнів (т. 1 а.с. 31).

Відтак, винесення 17.09.2018 відповідачем наказу про звільнення ОСОБА_1 відбулося в період вагітності позивача та є таким, що суперечить нормам трудового законодавства в частині забезпечення соціальних гарантій вагітних жінок.

Суд зазначає, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Позиція аналогічного змісту наведена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 по справі №21-8а15, Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 802/20/16-а.

Необхідність поширення на позивача вказаних гарантій не суперечить вимогам Закону № 580-VІІІ, оскільки прямо передбачена ним.

Так, пунктом 4 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VІІІ закріплено можливість застосування актів законодавства, прийнятих до набрання чинності цим Законом, яким у свою чергу є Положення № 114.

Також суд зазначає, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Висновки аналогічного змісту наведені у постановах Верховного Суду України від 17.10.2011 у справі №21-237а11 та від 28.10.2014 у справі №21-484а14, Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 802/20/16-а.

Отже, відповідачем було порушено процедуру звільнення позивача в частині недотримання гарантій, передбачених частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, наявні підстави для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування наказу голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 17.09.2018 № 43 о/с про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за підпунктом "г" пункту 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі № 6-33цс14 зазначається, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві не ліквідоване в якості юридичної особи станом на час розгляду справи судом.

Таким чином, враховуючи приписи пункту 24 Положення № 114, зважаючи на те, що оскаржуваний наказ про звільнення вже визнано таким, що підлягає скасуванню, а також те, що останнім робочим днем позивача було 17.09.2018, позивач підлягає поновленню на попередній посаді старшого слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві з 18.09.2018.

Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, то суд зазначає, що Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві в особі ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві не було надано суду ні доказів ознайомлення позивача з наказом про звільнення під підпис, ні доказів направленням та вручення копії такого наказу поштовим відправленням з описом вкладення, а тому суд не вбачає обставин пропуску позивачем строку звернення до суду.

Щодо посилання відповідача, що позивач не з`являвся до державного виконавця з приводу виконання рішення суду про поновлення на роботі, то суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаних обставин, а питання виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2017 у справі № 826/26708/15 не є обставиною, яка впливає на спірні правовідносини, що виникли у даній справі.

Стосовно інших посилань відповідача, то суд критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік (частина друга статті 235 Кодексу законів про працю України).

Так, позивач заявляє вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.11.2015, з приводу чого суд зазначає наступне.

Щодо періоду з 07.11.2015 по 18.03.2018, то суд зазначає, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2017 у справі № 826/26708/17 було встановлено, що позивач у період з 6 листопада 2017 року по 7 вересня 2018 року повинна була перебувати у відпустці по догляду за дитиною відповідно до статті 18 Закону України "Про відпустки" та оскільки під час перебування особи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку законодавством не передбачено нарахування та виплата заробітної плати, а особа отримує допомогу відповідно до положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо позовних вимог в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.03.2018 по 17.09.2018, то суд зазначає, що позивача на виконання постанови суду було поновлено на відповідній посаді, а тому з 19.03.2018 по 17.09.2018 позивачу повинна була б виплачуватись заробітна плата, а не середній заробіток за час вимушеного прогулу.

При цьому, стягнення заробітної плати не є предметом даного спору.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного з 18.09.2018 по 11.06.2025.

Суд звертає увагу, що при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок).

Абзацом першим пункту 3 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Як вбачається з пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно абзаців першого, четвертого, п`ятого пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З матеріалів справи судом встановлено, що останнім періодом нарахування позивачу заробітної плати є вересень, жовтень 2015 року.

Згідно довідки від 26.11.2015 № 1264 позивачу за вересень, жовтень 2015 року було нараховано 9713,00 грн, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача з розрахунку календарних днів становить 159,23 грн. (9713,00/61) (т. 1 а.с. 239).

Враховуючи час вимушеного прогулу з 18.09.2018 по 11.06.2025 на користь позивача підлягає стягненню грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 391546,57 грн (2459 днів вимушеного прогулу * середньоденне грошове забезпечення 159,23 грн).

Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн, суд зазначає таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

Суд вважає, що встановлення судом факту незаконного звільнення позивача в період вагітності з займаної посади вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди у зв`язку з порушенням звичного способу життя та докладанням додаткових зусиль в організації свого життя через звільнення з роботи.

Разом з тим, що стосується заявленої моральної шкоди на рівні 30000,00 грн, то позивачем не доведено, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, та не надано будь-якого розрахунку, а тому, виходячи з меж розумності, суд вважає, що достатнім буде стягнути з відповідача на користь позивача заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., а тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 4776,90 грн. (30 днів вимушеного прогулу * середньоденне грошове забезпечення 159,23 грн.) підлягає негайному виконанню.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві в особі ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві (вул. Володимирська, 15, м. Київ, 01601, ) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 17.09.2018 № 43 о/с про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за підпунктом "г" пункту 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві з 18.09.2018.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві в особі ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 18.09.2018 по 11.06.2025 в розмірі 391546,57 грн з відрахуванням з вказаної суми обов`язкових податків та зборів.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві в особі ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

В решті позову відмовити.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві в особі ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 4776,90 грн. з відрахуванням з вказаної суми обов`язкових податків та зборів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.06.2025.

Суддя Наталія БАРГАМІНА