Справа № 520/6021/25
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2025-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2025 р. № 520/6021/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Спірідонова М.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківська митниця (вул. Миколаївська, буд. 16-Б, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61005) про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до Харківської митниці, в якому просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати Рішення Харківської митниці Державної митної служби України про корегування митної вартості товарів від 09.12.2024 №UA807000/2024/000696/2.

2. Стягнути сплачений судовий збір та судові витрати на професійну правничу допомогу на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Харківської митниці Державної митної служби України.

В обґрунтування позову зазначено, що Рішення Харківської митниці Державної митної служби України про корегування митної вартості товарів від 09.12.2024 №UA807000/2024/000696/2 є протиправним та таким, що винесено з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 18.03.2025 року відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Представником відповідача 02.04.2025 року надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначає, що оскаржуване позивачем Рішення Харківської митниці Державної митної служби України про корегування митної вартості товарів від 09.12.2024 №UA807000/2024/000696/2 є таким, що винесено в межах чинного законодавства України, а тому не підлягає скасуванню.

03.04.2025 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримав ат просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 09.12.2024 року з метою здійснення митного оформлення товару в режимі імпорту, поставленого на виконання контракту від 18.01.2024, укладеного між позивачем - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 і компанією «QINGHE JULONG FITTING CO.LTD», (Китай), позивачем до Харківської митниці було подано електронну митну декларацію №24UA08U8, відповідно до якої митна вартість товару була визначена за основним (першим) методом визначення митної вартості, який передбачений ст. 58 Митного кодексу України.

При поданні зазначеної митної декларації №24UA08U8 було подано наступний пакет документів, а саме: Пакувальний лист від 18.01.2024 б/н; Рахунок-фактура (інвойс) від 18.01.2024 №JLBA-001Ca; Коносамент від 18.09.2024 №SZJF24090002B; Автотранспортна накладна від 04.12.2024 б/н; Сертифікат про походження товару від 28.11.2024 №24С1305А0299/50004; Акт про проведення огляду від 07.12.2024 № UA500420/2024/001129; Банківський платіжний документ від 12.03.2024 №17; Банківський платіжний документ від 05.07.2024 №47; Рахунок про надання транспортно-експедиційних послуг від 15.11.2024 №1511 -24-1; Рахунок про надання транспортно-експедиційних послуг від 15.11.2023 №638; Рахунок про надання транспортно-експедиційних послуг від 05.12.2024 №845; Банківський платіжний документ від 18.11.2024 №150; Банківський платіжний документ від 06.12.2024 №160; Банківський платіжний документ від 21.11.2024 №3507666_00; Банківський платіжний документ від 21.11.2024 №74; Документ, що підтверджує вартість перевезення товару від 06.12.2024 №21; Прейскурант від 15.07.2024; Додаткова угода до зовнішньоекономічного договору від 02.09.2023 №1; Зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу, стороною якого є виробник товарів, що декларуються, від 18.01.2022 б/н; Договір (контракт) про перевезення від 25.07.2023 №СЕХ-2507/23; Договір (контракт) про перевезення від 12.09.2023 №G7EU/12092023; Заявка на транспортно-експедиторське перевезення від 03.12.2024 №0312-24; Заявка на транспортне експедирування від 17.09.2024 №1709-24; Заявка на транспортне експедирування від 03.12.2024 №0312-24; Декларація країни відправлення від 18.09.2024 №192; Митна декларація, за якою відмовлено у випуску товарів від 09.12.2024 №24UA08U8.

Однак, Харківською митницею Державної митної служби України було про рішення корегування митної вартості товарів від 09.12.2024 №UA807000/2024/000696/2.

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Відповідно до ст. 49 Митного кодексу України (далі по тексту - МК України) митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно з ч.1 ст.52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Відповідно до ст. 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. (ч. 1 ст. 53 МК України).

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (ч. 2 ст. 53 МК України).

У разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини (ч. 3 ст. 53 МК України).

Згідно з ч.5 ст.53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Відповідно до ч.1 ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Згідно з п.1 ч.4 ст.54 МК України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Частиною 5 статті 54 Митного кодексу України встановлено, що митний орган має право упевнитися в достовірності та точності будь-якої заяви, документа, рахунку поданих для цілей визначення митної вартості.

Так, відповідач має повноваження витребувати додаткові документи для перевірки правильності зазначеної митної вартості товару, за наявності підстав сумніву митної оцінки товару, що переміщується через митний кордон України.

Аналогічний правовий висновок зазначено Верховним Судом в постанові від 15 серпня 2019 року по справі №826/19400/15.

Згідно з ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Харківською митницею було направлено до позивача запит від 09.12.2024 року № 24UA08U8 щодо надання додаткових документів для підтвердження митної вартості товарів.

Позивач листом №7 від 09.12.2024 року повідомив митний орган, що надано повний пакет документів для підтвердження митної вартості товарів, що розмитнюється за МД № 24UA08U8, просив видати рішення про коригування митної вартості для розмитнення вантажу за ст.55 МКУ.

Суд зазначає, що основним аргументом підвищення митної вартості, митний орган зазначає про наявність джерела цінової інформації яким він користується при здійсненню контролю за правильністю визначення митної вартості, а саме: МД від 11.10.2024 №UА100060/2024/228606, МД віл 23.11.2024 №UА408020/2024/58012, МД від 25.09.2024 №UА807200/2024/014241.

Однак, наявності у митного органу інформації про митні оформлення подібних товарів за рівнями митної вартості, вищими за митну вартість оцінюваного товару, то митним органом не було враховано, що отримана з бази даних інформація про МД, на які відповідач посилається при коригуванні митної вартості, не є достатнім доказом ціни, за якою відповідну партію товару дійсно було імпортовано до України, та той факт що чи було митним органом застосовано резервний метод коригування митної вартості товарів по МД на які він посилається.

Відомості з інформаційних баз даних відповідача мають лише допоміжний інформаційний характер при прийнятті митним органом відповідних рішень та з об`єктивних причин не можуть містити усієї інформації, що стосується товарів і умов їх продажу, тому такі данні не можуть мати більше значення, ніж наданні декларантом первині документи на товар. Розбіжність між рівнем заявленої митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, не є беззаперечним доказом для підтвердження висновку про недостовірність даних щодо заявленої позивачем митної вартості товару, так як торгові відносини є різноманітними, здійснюються на принципах автономії волі та свободи договору, при цьому безліч обставин можуть впливати на їх ціну (характеристика товару, виробник, торгова марка, умови і обсяги поставок, наявність знижок тощо).

Рішення про коригування митної вартості товару не може базуватися на інформації баз даних митного органу, оскільки порядок їх формування, ведення, отримання інформації, а також порядок використання їх даних суб`єктами господарювання під час здійснення зовнішньоекономічної діяльності МК України, не передбачено.

Щодо наявності рішення про визнання митної вартості за ідентичним товаром по даному підприємству, то Верховний Суд своєю Постановою від 14.09.2023 у справі №814/1262/16 зазначив, що відповідно до статей 627 і 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Таким чином, ціна договору, у тому числі і зміна ціни в подальшому та/або надання знижок є однією з істотних умов договору та волевиявленням сторін, яке обґрунтоване виключно їх розсудом, відтак може бути піддана сумніву суб`єктами публічного права виключно у разі порушення законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Щодо відсутності транспортного договору щодо морського перевезення згідно коносаменту від 18.09.2024 №SZJF24090002A, то суд зазначає, що такий аргумент не відповідає дійсним обставинам справи, так як сам митний орган в картці відмови в прийнятті митної декларант, митному оформлені випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 09.12.2024 №UA807200/2024/000836 зазначив про наявність договору про перевезення від 12.09.2023 укладеного позивачем з ТОВ «ДЖІ СЕВЕН ЄВРОПА».

Зазначення в митній декларації країни відправлення, коносаменту №NGP1644649C, відмінного від коносаменту, наданого для розмитнення обумовлено транспортною логістикою яка склалась в Китаї, де використовуються коносаменти для внутрішнього моря, в середині Китаю і окремо для експортних операцій.

Крім того суд зазначає, що митна декларація країни відправлення, в силу ст. 53 МК України, не є обов`язковим документом, який підтверджує митну вартість товарів, що імпортуються і несе лише консультативний, факультативний, довідковий характер. Таким чином не може бути безумовною підставою для коригування митної вартості.

Теж саме і стосується транзитної декларації Румунії Т1, вона може бути лише довідкою, а не документом підтверджуючим транспортні витрати.

Щодо відсутності інформації договорів (угод, контрактів) із третіми особами, пов`язаними з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається то суд зазначає, що від 18.01.2024 б/н був укладений договір між позивачем і постачальником, в якому зазначено, що предметом договору є поставка товару за цінами і у кількості відповідно до замовлення, ціна на товар підтверджується інвойсом на поставку.

До митних Процедур було долучено інвойс та банківські платіжні документи щодо оплати поставленого товару постачальникові.

Жодні треті особи в контракті, інвойсах та інших документах, не зазначені і тому у випадку відсутності інформації про треті особи контракту, довідку про відсутність третіх осіб не надається можливим витребувати та надати митному органу або надати рахунки на користь третіх осіб.

Щодо різниці в сумі сплаченій постачальнику та виставленому рахунку, то на підтвердження наявності дебіторської заборгованості, позивачем долучено до позовної заяви лист постачальника, яким він підтвердив наявність заборгованості перед позивачем в розмірі 1676,00 доларів США. Лист постачальником було складено лише 24.12.2024 і тому позивач не мав можливості надати його під час розмитнення товарів 09.12.2024 року.

Положеннями п. 4 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України закріплено таку загальну засаду цивільного законодавства, як свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом та з якої випливає свобода способів ініціювання підприємницьких цивільних правовідносин, у тому числі свобода форми складання рахунків на оплату поставлена х товарів.

Виконання умов контракту обома сторонами, а також відсутність зауважень один до одного з боку сторін, свідчить про досягнення між ними взаємної згоди щодо істотних умов такого контракту, а також про досягнення взаємної згоди про те, що поставка товару здійснюється згідно інвойсу, без визначення виробника товару.

З огляду на засаду свободи підприємницької діяльності наявність чи відсутність у документах інформації про виробника, не може свідчити про заниження позивачем митної вартості товарів; для підтвердження ціни, як «дійсної вартості» товару у розумінні статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року.

Щодо зазначення дати в прайс-листі пізніше ніж був виписаний інвойс, то суд зазначає, що прайс-лист це- переклад з англійської мови (англ, price-list, від price - ціна і list- список) - тип видання.

Згідно ГОСТ 7.60-90, прайс-лист - це нормативно-виробниче практичне і (або) довідкове видання, що містить систематизований перелік матеріалів, виробів, обладнання, виробничих операцій, послуг із зазначенням цін, а іноді коротких характеристик.

Жодних інших смислових навантажень прайс-лист не несе, і розбивка поцінам, маркуванню, зазначення всього асортименту товару та інше не має бути обов`язковим в прайс- листі і в силу ст. 53 МК України, не є обов`язковим документом для підтвердження митної вартості товарів.

Інформація, яка міститься у прайс-листі від 01.08.2024 відповідає іншим документам, які надавались позивачем до митного оформлення, а саме: інвойсу в якому ціни, вказані у прайс- листі продавця, є актуальними на час здійснення замовлення покупцем щодо поставки партії оцінюваного товару.

Щодо калькуляції транспортних витрат, то відповідно до Правил заповнення декларації митної вартості, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.02.2012 №599, для підтвердження витрат на транспортування декларантом відповідно до частини другої статті 53 МК України подаються транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. До зазначених документів можуть належати:

рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів;

банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно- експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури;

калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту.

Суд зазначає, що для підтвердження транспортних витрат відповідачу було надано довідку про транспортні витрати від 06.12.2024 №21 по морському перевезенню контейнеру CMAU7158841 від місця завантаження (на умовах FOB NINGBO) до порту вивантаження Констанца, Румунія в сумі 251340,50 грн. з рахунком на оплату від 15.11.2024 №638 та платіжною інструкцією від 18.11.2024 №150, що засвідчує оплату таких послуг.

При цьому в довідці зазначено що навантажувальне-розвантажувальні роботи включені у вартість до транспортно-експедиційного обслуговування за межами державного кордону України і становить 3562,57 грн. (815 Євро), чому є підтвердження заявка на транспортно- експедиторське обслуговування від 03.12.2024 №0312-24 з рахунком від 15.11.2024 №1511-24-1 та платіжними інструкціями від 21.11.2024, що свідчать про оплату таких послуг.

Крім цього в довідці про транспортні витрати зазначено вартість автотранспортного перевезення по маршруту порт Констанца (Румунія) - митний пост (Орлівка) в сумі 35200,00 грн., що підтверджує заявка від 03.12.2024 №0312-24, рахунок від 05.12.2024 №845, ЦМР від 04.12.2024, платіжна інструкція на оплату міжнародного перевезення.

Таким чином загальна вартість транспортування, включена до складу митної вартості становить 322162,07 грн., з яких вартість витрат на транспортування товару вагою 9241 кг за межами території України по коносаменту №SZJF24090002В складає 106939,52 грн.

При цьому перевезення здійснювалось без страхування вантажу, про що зазначено в довідці.

Крім довідки про вартість перевезення, позивачем для митного оформлення позивачем надавались наступні документи: договір транспортного експедирування від 12.09.2023 №07ЕИ/12092023; коносамент (товаророзпорядчий морський документ, що видається морським перевізником вантажу його відправнику, що засвідчує прийняття вантажу до перевезення і містить зобов`язання доставити вантаж до пункту призначення і передати його одержувачу) від 18.09.2024 №SZJF24090002В; заявку до договору транспортного експедирування №С7EU/12092023 від 17.09.2024 па організацію перевезення товарів порту РІінгбо (Китай) - порту Констанца (Румунія) ї рахунком на оплату та платіжною інструкцію з оплатою послуг; договір транспортного експедирування від 25.07.2023 №CEX-2507/23; заявку до договору транспортного експедирування №CEX-2507/23 від 03.12.2024 на портове експедирування в порту Констанца (Румунія) з рахунком та платіжними інструкціями про послуг; заявку до договору транспортного експедирування №C7EU12092023 від 03.12.2024 про автотранспортне перевезення товарів від порту Констанца (Румунія) до митного посту Орлівка (Україна); CRM (товарно-транспортна накладна міжнародного зразка) від 04.12.2024 б/н.

За умов надання таких документів у митного органу є можливість ідентифікувати належність транспортних витрат по доставці товару для підтвердження складової митної вартості товару.

Митний кодекс України не містить чіткого переліку документів, які зобов`язаний подати декларант для підтвердження числових значень витрат на транспортування з чого слідує, що такі витрати можуть підтверджуватися такими доказами, які містять відомості, що дозволяють визначити розмір транспортних витрат та ідентифікувати їх з конкретним вантажем.

Подібну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 31 січня 2018 року у справі №810/2839/17, у якій зазначено про помилковість доводів митного органу про необхідність підтвердження транспортних витрат виключно фінансовими та/або бухгалтерськими документами, і дійшов висновку про те, що довідка про транспортні витрати в даних правовідносинах є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.

Митний кодекс України не містить положень, які зобов`язують для підтвердження витрат на транспортування подавати виключно первинні документи в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Таких вимог не містять, і Правила заповнення декларації митної вартості.

Таким чином, з огляду на те, що розмір транспортних витрат, понесених позивачем під час перевезення оцінюваного товару, підтверджується документально, у митного органу відсутні підстави вважати непідтвердженими числові значення складових митної вартості в частині транспортних витрат.

Щодо перекладу експортної декларації, то в силу ст. 254 МК України, митні органи вимагають переклад українською мовою документів, складених іншою мовою, ніж офіційна мова митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, тільки у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації. Однак митна декларація країни постачальника, в силу ст. 53 МК України, є не обов`язковим документом для здійснення розмитнення товарів. Але в свою чергу в митній декларації країни постачальника, арабськими (зрозумілими для пересічених громадян) цифрами зазначено код товару, кількість і вартість товару, що імпортується. Крім цього англійською мовою продубльовано отримувача товару, контракт та інші відомості. За таких умов, відсутня необхідність в перекладі МД українською мовою.

Щодо відсутності посередницького транспортного договору суд зазначає, що позивачем надано транспортний договір з особою зазначеною в автомобільній транспортній накладній міжнародного зразку від 04.12.2024, в ЦМР, безпосередній перевізник значиться підприємство «FORMAG LIMITED», яке в рамках дії договору транспортного експедирування укладеного між позивачем і ТОВ «ДЖІ СЕВЕН ЄВРОПА» 12.09.2023№G7EU/12092023, а саме на підставі 2.1.1 договору було найнято для здійснення перевезень автотранспортом з порту вивантаження до митного кордону України.

На підтвердження легітимності таких послуг і їх доречності, є рахунок на оплату від 05.12.2024 року№845, виставлений ТОВ «ДЖІ СЕВЕН ЄВРОПА» за міжнародне перевезення за маршрутом Констанца (Румунія) - митний пост Орлівка (Україна) по коносаменту від 18.09.2024 року №SZJF24090002A, а також платіжна інструкція від 06.12.2024 №160 за організацію міжнародного перевезення.

Щодо порушення декларантом правил заповнення декларації митної вартості, а саме не заповнення реквізитів документів, що підтверджують митну вартість, то суд зазначає, що відповідно до правил заповнення митної декларації, затверджених Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.20212 №599, в графі 4 митної декларації зазначаються номер, дата укладення зовнішньоекономічного договору (контракту), у тому числі змін до нього (за наявності або іншого документа, що використовується в міжнародній практиці замість договору (контракту), рахунків-фактур (інвойсів), виставлених продавцем покупцеві, або рахунків-проформ та інших документів, що підтверджують відомості про заявлену митну вартість.

В митній декларації зазначено інвойс від 18.01.2024 №JLBA-001Ca, що використовується в міжнародній практиці замість договору (контракту), рахунків-фактур (інвойсів), виставлених продавцем покупцеві.

А зовнішньоекономічним договір, також надавався разом з декларацією, про що свідчить посилання митного органу на такий договір в картці відмови в прийнятті митної декларації.

Згідно з частиною 6 ст.54 МКУ митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:

- невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості;

- неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;

- невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу.

Досліджуючи аргументи учасників справи щодо виявлених розбіжностей, суд зазначає, що виявлення розбіжностей у наданих до митного оформлення документів має наслідком початок процедури митних консультацій, утім, якщо внаслідок ретельної перевірки числових значень складових митної вартості перевірки митним органом не буде виявлено недоліків стосовно визначення митної вартості товарів за ціною контракту, рішення про коригування митної вартості не приймається.

Існування у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти необхідні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені ст. 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Аналіз положень ч. 3 ст. 53, частин першої, другої та п`ятої ст. 54, ст.58 Митного кодексу України дає підстави для висновку про те, що митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у ст. 58 Митного кодексу України.

Отже, з огляду на законодавчо встановлену компетенцію митниці при перевірці митної вартості імпортованих товарів, зазначені розбіжності повинні бути не будь-якими, а лише тими, що стосуються числового значення заявленої митної вартості чи розрахунку митної вартості здійсненої декларантом.

В означеному контексті суд враховує правову позицію Верховного Суду України від 21 березня 2023 року по справі №815/5817/17: митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості і може мати місце у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено.

Зазначені митницею розбіжності та недоліки документів на підтвердження митної вартості товару у своїй сукупності не можуть свідчити про неможливість застосування методу визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, внаслідок помилкового тлумачення відповідачем норм митного законодавства та неуважного вивчення документів, зокрема, щодо зазначення умов оплати товару, умов його поставки, тощо, що призвело до надмірного формалізму та прийняття необґрунтованих рішень.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що митницею протиправно прийнято рішення про корегування митної вартості товарів від 09.12.2024 №UA807000/2024/000696/2, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 132 КАСУ судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст. 132 КАСУ).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 139 КАСУ витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Судові витрати це витрати, які, згідно з КАСУ, повинні здійснити сторони для розгляду та вирішення адміністративної справи у суді. Після вирішення справи в суді судові витрати, що здійснила сторона, яка виграла справу, як правило, компен суються їй стороною, яка програла справу.

Норми права, що регулюють процесуальні відносини, пов`язані із визначенням розміру, сплатою та розподілом судових витрат, у своїй сукупності становлять інсти тут судових витрат.

Інститут судових витрат в адміністративному судочинстві має щонайменше такі функції: стриму ючу, стимулюючу та компенсаційну.

Механізм дії стримуючої (або інакше запобіжної, превентивної) функції поля гає у тому, що особа, перш ніж звертатися до суду, повинна дуже добре зважити свої шанси виграти справу, оскільки в разі програшу справи вона несе ризик втратити не лише кошти, понесені нею у зв`язку з розглядом справи, а й кошти, витрачені відпо відачем. Цими самими мотивами повинен керуватися відповідач, оскільки у багатьох випадках йому невигідно буде заперечувати проти адміністративного позову, тому що це може призвести до ще більших втрат у разі програшу справи. Таким чином, інститут судових витрат сприяє зменшенню кількості безпідставних адміністратив них позовів та запобігає використанню судів не для вирішення спору, а для тиску на суб`єктів правовідносин шляхом створення судової тяганини.

З таких міркувань можна вивести й розуміння стимулюючої функції судових ви трат, яка полягає у тому, що сторонам у багатьох випадках вигідніше примиритися, не доводячи справу до судового розгляду, оскільки у разі продовження спору судові витрати лише зростуть. Тож інститут судових витрат стимулює сторони до швидко го і мирного врегулювання спору без судового розгляду справи по суті.

Компенсаційна функція судових витрат проявляється у тому, що інститут судових витрат передбачає за результатами розгляду справи відшкодування стороною, яка програла справу, витрат, що понесла сторона, яка виграла справу, а за допомогою судового збору державі частково компенсуються витрати на суди та здійснення су дочинства.

Отже, у разі вирішення спору не на користь відповідача понесені ним судові витрати на правничу допомогу не компенсуються.

Крім того, відповідно до ч.2-5 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 23.05.2018р. по справі № 61-3416св18.

Судом встановлено, що згідно платіжної інструкції № 16 від 17.02.2025 року вартість послуг адвоката за надання правової допомоги становить 10000,00 грн.

Проте суд аналізуючи складність справи, кількість часу витраченого адвокатом на складання процесуальних документів, враховуючи те, що справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб, суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення клопотання про відшкодування судових витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 5000,00 грн., понесених у зв`язку з розглядом справи, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Харківської митниці.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Харківська митниця (вул. Миколаївська, буд. 16-Б, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61005) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати Рішення Харківської митниці Державної митної служби України про корегування митної вартості товарів від 09.12.2024 №UA807000/2024/000696/2.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Харківської митниці на користь Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1780 (одна тисяча сімсот вісімдесят) грн. 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Харківської митниці на користь Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Спірідонов М.О.