Справа № 240/20615/24
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2025-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м. Житомир справа № 240/20615/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова про визнання дій протиправними, стягнення середнього заробітку,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати належних при звільненні всіх сум (невиплати грошової компенсації за речове майно у розмірі 124690,52 грн, з урахуванням податків, зборів);

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 31 липня 2024 року по 15 жовтня 2024 року у сумі 105293,44 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при звільненні з військової служби 31 липня 2024 року йому не було виплачено грошову компенсацію за недоотримане речове майно згідно з наказом від 31 липня 2024 року № 225 в сумі 124690,52 грн (без урахування податків та зборів). Натомість цю грошову компенсацію перераховано відповідачем на банківський картковий рахунок позивача 15 жовтня 2024 року. Зазначає, що відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, відповідач був зобов`язаний провести остаточний розрахунок у день звільнення позивача зі служби, й при цьому згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 "під належними звільненому працівнику сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, а у постанові від 13 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17 Верховний суд чітко вказав на те, що "посилання скаржника на те, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаний факт не впливає на право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні по день фактичного розрахунку". Оскільки такий розрахунок проведено із затримкою, з посиланням на положення статті 117 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) позивач зазначає про обов`язок відповідача виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи провадити за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, про причини суд не повідомив.

За даними підсистеми "Електронний суд" ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи від 30 жовтня 2024 року доставлено в Електронний кабінет Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова 31 жовтня 2024 року о 20:05 год. (отримано судом 31 жовтня 2024 року о 20:27 год.). )

Пунктом 2 частини шостої статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) визначено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. За правилами абзацу 2 пункту 5 частини шостої статті 251 КАС України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Аналіз норм Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, у системному зв`язку з положенням пункту 2 частини шостої статті 251 КАС України дає підстави для висновку, що оскільки днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, а сервіс Електронного кабінету ЄСІТС за приписами Положення про ЄСІТС є саме такою адресою, то надсилання процесуальних документів за допомогою підсистем ЄСІТС "Електронний кабінет" та "Електронний суд" є днем вручення судового рішення, за умови отримання відповідного повідомлення про його доставлення (ухвала Верховного Суду від 21 жовтня 2024 року у справі №420/32853/23).

Отже, ухвала від 30 жовтня 2024 року про відкриття провадження у цій справі вважається врученою Житомирському військовому інституту ім. С.П.Корольова 01 листопада 2024 року.

Окрім того, копія ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи від 30 жовтня 2024 року надсилалась відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, про що 12 листопада 2024 року до суду повернулось рекомендоване відправлення 470 з поміткою установи поштового зв`язку про вручення адресату 07 листопада 2024 року.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши доводи та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Житомирському військовому інституту ім. С.П.Корольова та відповідно до наказу начальника Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова (по стройовій частині) від 31 липня 2024 року № 225 підполковника ОСОБА_1 , старшого викладача кафедри охорони державної таємниці та захисту інформації факультету охорони державної таємниці та інформаційного протиборства Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова, звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 18 липня 2024 року № 744 з військової служби у запас за підпунктом "б" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 31 липня 2024 року виключено зі списків особового складу Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова та всіх видів забезпечення.

Згідно із вказаним наказом начальника Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова (по стройовій частині) від 31 липня 2024 року № 225 позивачу належало виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно під час проходження військової служби у сумі 124690,52 грн (з урахуванням податків, зборів).

15 жовтня 2024 року відповідач виплатив належну позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 122820,16 грн, що підтверджується випискою по банківському картковому рахунку позивача в матеріалах справи.

Вважаючи протиправним не проведення повного розрахунку при звільненні, що має наслідком застосування положень частини першої статті 177 КЗпП України й виплату середнього заробітку за час затримки, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Отже, спірні правовідносини у цій справі склались щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує, що відповідно до статей 1, 2 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом 1 частини першої статті 9 Закону № 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (надалі - Закон № 2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Суд звертає увагу на висновки Конституційного Суду України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), згідно з якими при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників.

Суд погоджується, що трудові відносини, які складаються під час проходження військової служби, мають специфічну правову природу, а тому потребують детального регулювання спеціальним законодавством, яке визначатиме, зокрема, норми оплати праці, соціальні гарантії, тощо.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд доходить висновку про можливість застосування норм статті 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби зокрема.

За правилами статті 116 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", який набрав чинності з 19 липня 2022 року (надалі - Закон № 2352-ІХ) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті, у редакції Закону № 2352-ІХ, встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отже, законодавець обмежив виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку піврічним терміном.

За приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Буквальний аналіз норми статті 116 КЗпП України у взаємозв`язку з нормами цього Положення дає підстави для висновку, що у день звільнення з військової служби з військовослужбовцем має бути проведений повний розрахунок, затримка проведення якого зумовлює правові наслідки згідно зі статтею 117 КЗпП України, а саме виплату середнього заробітку за увесь час затримки проведення розрахунку.

Такий висновок суду відповідає висновкам Конституційного Суду України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, згідно з яким за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення відповідачем у день звільнення позивача з військової служби (31 липня 2024 року) виплати належних при звільненні сум грошового забезпечення доводить протиправність такої бездіяльності та обґрунтованість застосування наслідків згідно зі статтею 117 КЗпП України.

При цьому слід врахувати, що частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Як видно, стаття 116 КЗпП оперує поняттям всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Указане повною мірою кореспондується з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам в частині розрахункової суми середнього заробітку суд враховує правові висновки Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, які підлягають урахуванню в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

У цій постанові судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду визнала неможливим розповсюдження викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц підходу щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19 липня 2022 року. У таких висновках судова палата виходила з того, що з прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток, шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності. Тому судова палата відступила від висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 20 червня 2024 року у справі № 120/10686/22, у якій зроблено протилежний висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX, а саме, можливості застосування критеріїв щодо зменшення розміру відповідного відшкодування виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Тому, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 177 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ із врахуванням правових висновків Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 без застосування принципу співмірності суми відшкодування щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, проте не більш як за шість місяців, тобто обмежується 182 календарними днями.

Як встановлено судом і сторонами не заперечується, спірні правовідносини у цій справі пов`язані з непроведенням повного розрахунку при звільненні та виникли 31 липня 2024 року, а остаточний розрахунок проведено відповідачем 15 жовтня 2024 року у сумі 122820,16 грн. Отже, у межах цієї справи спірним періодом є 01 серпня 2024 року - 14 жовтня 2024 року, - затримка розрахунку при звільненні позивача становить 75 календарних днів.

Вирішуючи спір у цій справі суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 серпня 2020 року у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що, зокрема, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

При цьому слід враховувати, що відповідно до частини другої статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються строки військової служби в календарному обчисленні. Військовослужбовці отримують грошове забезпечення не за робочі дні, а за календарні дні, тому при розрахунку середньоденного заробітку необхідно брати кількість календарних днів.

Відповідно до довідки (б/н та б/д) Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова про середньоденний розмір грошового забезпечення за два місяці служби перед звільненням ОСОБА_1 , наданої суду 12 червня 2025 року, середньоденне грошове забезпечення позивача за травень-червень 2024 року становить 1835,93 грн ((55996,00 грн + 55996,00 грн) / 61 кал.д. = 1835,93 грн).

Відтак, сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні обчислена відповідно до положень статті 117 КЗпП України з урахуванням Порядку № 100, становить 1835,93 грн х 75 = 137694,75 грн.

Оскільки у позові позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні у сумі 105293,44 грн, позов підлягає задоволенню у межах заявлених вимог.

При цьому, зазначена сума є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів (постанова Верховного Суду 08 листопада 2018 року у справі № 805/1008/16-а).

Отже, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні суд визнає обґрунтованими, які, у межах заявлених позовних вимог підлягають задоволенню судом.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч статті 77 КАС України відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки у межах спірних у цій справі правовідносин. Натомість доводи позивача ґрунтуються на матеріальному законі та відповідають фактичним обставинам цієї справи, а тому визнаються судом обґрунтованими, а бездіяльність відповідача щодо виплати належних позивачу при звільненні з військової служби сум (а не дії як зазначено у позові) є протиправною.

Тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Визнання протиправною бездіяльності відповідача у цій справі не свідчить про часткове задоволення позову чи вихід за межі заявлених позовних вимог, а лише спрямоване на ефективний захист порушеного права позивача з огляду на фактичні обставини справи, встановлені судом під час її розгляду.

За відсутності документально підтверджених понесених позивачем судових витрат у цій справі питання їх розподілу відповідно до положень статті 139 КАС України судом не вирішується.

Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 КАС України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова (просп. Миру, 22, м. Житомир, 10004, ) задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова щодо невиплати ОСОБА_1 належних при звільненні всіх сум, а саме грошової компенсації за речове майно у розмірі 124690,52 грн.

Стягнути з Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2024 року по 14 жовтня 2024 року включно у сумі 105293,44 грн (сто п`ять тисяч двісті дев`яносто три гривні 44 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

12.06.25