Справа № 640/17864/19
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 р. Справа № 640/17864/19

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Національного медичного університету імені О.О. Богомольця до Центрального міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

18.09.2019 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява Національного медичного університету імені О.О. Богомольця (далі також Університет або позивач) до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови від 10.09.2010 № КВ 1435/57/АВ/СП/ФС-567 про накладення штрафу за порушення законодавства про працю у розмірі 12 519,00 грн

Позовні вимоги обґрунтовуються незаконністю проведення інспекційного відвідування, відсутністю правових підстав для здійснення відповідачем позапланових заходів щодо Університету та винесенням спірної постанови на підставі акту інспекційного відвідування, хоча насправді мав місце недопуск до перевірки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.09.2019 відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.10.2019 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваної постанови.

30.10.2019 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач позов заперечує та зазначає, що інспекційне відвідування щодо позивача було призначене та проведено правомірно і з дотриманням вимог чинного законодавства, у зв`язку з надходженням на адресу Головного управління Держпраці у Київській області звернень працівників про можливе порушення Університетом законодавства про працю. За результатами інспекційного відвідування було складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № КВ1435/57/НД/АВ від 19.08.2021, яким зафіксовано не надання позивачем витребуваних згідно з вимогою документів. Відтак першим заступником начальника Головного управління Андрієнком В.С. було прийнято рішення про винесення постанови про накладання на Університет штрафу на підставі абз. 6 ч. 2 ст. 265 КЗпП України у розмірі 12 519,00 грн.

11.11.2019 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує доводи відповідача, наведені у відзиві, та просить суд позовні вимоги задовольнити. Позивач наголошує на тому, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі № 826/8917/17 визнано нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 № 295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", а отже, здійснення відповідачем інспекційного відвідування у період з 06.08.2019 по 19.08.2019 не регулювалось жодним нормативно-правовим актом. Водночас Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" умовою для здійснення позапланового заходу передбачав обов`язкове погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері. Також позивач звертає увагу на те, що листом від 08.08.2019 № 120/9-1704 Університет повідомив Головне управління Держпраці у Київській області про недопущення інспектора праці до інспекційного відвідування. Однак, незважаючи на це, відповідач неправомірно оформив акт інспекційного відвідування та на його підставі виніс спірну постанову.

13.12.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду", який набрав чинності 15.12.2022.

Пунктом 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" зазначеного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя та невідкладно, протягом десяти робочих днів, передає судові справи, які перебувають у його провадженні, до Київського окружного адміністративного суду.

Законом України від 16.07.2024 № 3863-IX "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ" внесено зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2825-IX від 13.12.2022 та викладено цей пункт у новій редакції.

Серед іншого новою редакцією зазначеного пункту передбачено таке.

Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

На виконання вищевказаних законодавчих приписів відповідна адміністративна справа передана для розгляду та вирішення Вінницьким окружним адміністративним судом.

Автоматизованою системою документообігу суду головуючим суддею для розгляду справи визначено суддю Сала П.І.

Ухвалою зазначеного судді від 10.03.2025 адміністративну справу № 640/17864/19 прийнято до свого провадження. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). При цьому в порядку процесуального правонаступництва допущено заміну відповідача у справі з Головного управління Держпраці у Київській області на його правонаступника Центральне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці (, місцезнаходження: вул. Вавилових, 10, м. Київ, 04060).

31.03.2025 від уповноваженого представника відповідача до суду надійшла заява, за змістом якої Держпраці підтримує свою правову позицію, викладену у відзиві від 28.10.2019 № 6/3/19/18101, що міститься в матеріалах справи.

Інших заяв (клопотань) від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи та наявні у ній докази, суд встановив таке.

У період з 17.07.2019 по 29.07.2019 на адресу Головного управління Держпраці у Київській області надійшли звернення працівників Університету ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Дінця А.В., ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Волощук С.М., Никитюк О.А., Черенько Т.М., ОСОБА_9 , які скаржилися на незаконність їх звільнення з роботи та просили провести позаплановий захід державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця.

На підставі вказаних звернень начальником Головного управління Держпраці у Київській області прийнято наказ від 05.08.2019 № 3916 про проведення щодо позивача інспекційного відвідування з 06 по 19 серпня 2019 року.

06.08.2019 інспектору праці (головному державному інспектору) відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області Куліш Н.І. видано направлення № 1435 на проведення інспекційного Університету за юридичною адресою: бульвар Тараса Шевченка, буд. 13, м. Київ, з питань додержання законодавства про працю, у строк з 06.08.2019 по 19.08.2019.

07.08.2019 відповідний інспектор праці прибув до Університету з метою проведення інспекційного відвідування. Перед початком перевірки позивачу було надано згадані вище наказ, направлення та вимогу від 07.08.2019 № 1435 про надання документів, необхідних для проведення перевірки, згідно із переліком.

08.08.2019, ознайомившись з наданими документами, Університет направив до Головного управління Держпраці у Київській області лист від 08.08.2019 № 120/9-1704, в якому повідомив про недопущення інспектора праці до інспекційного відвідування у зв?язку з ненаданням повного обсягу документів для перевірки, передбачених законодавством.

21.08.2019 на адресу Університету надійшов Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи фізичної особи, яка використовує найману працю від 19.08.2019 № КВ1435/57/АВ/НП, до якого 23.08.2019 позивачем подано заперечення.

23.09.2021 на підставі вказаного акту першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Вінницькій області Андрієнко В.С. винесено постанову № КВ 1435/57/АВ/СП/ФС-567, якою на Університет накладено штраф за порушення законодавства про працю у розмірі 12 519,00 грн відповідно до абзацу 6 частини другої статті 265 КЗпП України (недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні).

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом про її скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

На час виникнення спірних правовідносин правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначалися Законом України від 5 квітня 2007 року № 877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (далі Закон № 877-V у відповідній редакції).

Загальні вимоги до здійснення державного нагляду (контролю) визначено статтею 4 Закону № 877-V, згідно з частинами 1, 4 якої державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом.

Частиною 4 статті 2 цього Закону передбачено, що заходи контролю здійснюються, серед іншого, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 у справі № 805/430/18-а дійшла висновку, що спеціальним законом, який відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 877-V повинен враховуватися органами Державної служби України з питань праці при проведенні заходів державного нагляду (контролю), є КЗпП України, зокрема, Глава XVIII "Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю".

Надалі такий висновок був підтриманий Верховним Судом у постанові від 24.06.2021 у справі № 200/5877/19-а.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (далі Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Згідно із підпунктами 6, 9 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, у тому числі, здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що Головне управління Держпраці наділене контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю.

На реалізацію положень статті 259 КЗпП України Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 29.04.2017 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Вказаною постановою затверджено, зокрема, Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі Порядок № 295), який мав визначав процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці.

Водночас пунктом 5 цього Порядку було передбачено можливість проведення інспекційного відвідування за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі № 826/8917/17 визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Оскільки постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі № 826/8917/17 не містить жодних застережень з цього приводу, то постанова Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 вважається такою, що втратила чинність з дня набрання законної сили цим судовим рішенням, тобто 14.05.2019.

Відповідно, з 14.05.2019 також не підлягали застосуванню норми Порядку № 295 з метою здійснення інспекційного відвідування, як такі, що втратили чинність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.05.2022 у справі № 260/1516/19.

Також у вказаній постанові колегія суддів КАС ВС звернула увагу на те, що втрата чинності нормами Порядку № 295 не означає, що органи Держпраці не мають права проводити перевірки дотримання законодавства про працю. Держпраці і надалі продовжує виконувати свої повноваження та має право проводити планові та позапланові заходи але виключно в порядку, передбаченому положеннями Закону № 877-V, який встановлює загальні правила проведення перевірок органами державної влади та поширює свою дію, в тому числі, на заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю, а також враховуючи положення КЗпП України, зокрема, Глави XVIII "Нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю".

Відтак суд вважає помилковими доводи позивача про те, що оскільки Порядок № 295 втратив чинність, то на момент призначення (05.08.2019) та проведення (06.08.2019-19.08.2019) інспекційного відвідування позивача чинними законами України не було передбачено для органів Держпраці повноважень здійснювати заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю.

Разом з тим відповідно до статті 6 Закону № 877-V підставами для здійснення позапланових заходів є:

подання суб`єктом господарювання письмової заяви до відповідного органу державного нагляду (контролю) про здійснення заходу державного нагляду (контролю) за його бажанням;

виявлення та підтвердження недостовірності даних, заявлених у документах обов`язкової звітності, поданих суб`єктом господарювання;

перевірка виконання суб`єктом господарювання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виданих за результатами проведення планових заходів органом державного нагляду (контролю);

обґрунтоване звернення фізичної особи про порушення суб`єктом господарювання її законних прав. Позаплановий захід у цьому разі здійснюється тільки за наявності згоди центрального органу виконавчої влади на його проведення;

неподання у встановлений термін суб`єктом господарювання документів обов`язкової звітності без поважних причин, а також письмових пояснень про причини, які перешкоджали поданню таких документів;

настання аварії, смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання, що було пов`язано з діяльністю суб`єкта господарювання.

Під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення державного нагляду (контролю).

Фізичні особи, які подали безпідставне звернення про порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства, несуть відповідальність, передбачену законом.

Проведення позапланових заходів з інших підстав, крім передбачених цією статтею, забороняється, якщо інше не передбачається законом або міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Суб`єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного документа.

Строк здійснення позапланового заходу не може перевищувати десяти робочих днів, а щодо суб`єктів малого підприємництва - двох робочих днів, якщо інше не передбачено законом.

Продовження строку здійснення позапланового заходу не допускається.

Отже, позапланові перевірки за зверненням фізичних осіб про порушення суб`єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на їх проведення.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24.09.2019 у справі № 818/312/16 та від 31.01.2019 у справі № 809/799/17.

Як встановлено судом під час розгляду справи, фактичною підставою для проведення щодо позивача позапланової перевірки стало надходження на адресу Головного управління Держпраці у Київській області звернень окремих громадян про порушення їх трудових прав з боку Університету.

Однак про наявність згоди Держпраці України не зазначається ні в оскаржуваному наказі, ні в направленні на проведення перевірки.

Таким чином, суд доходить висновку, що відповідачем було незаконно ініційовано та здійснено позаплановий захід державного контролю діяльності позивача, правовим наслідком чого, з врахуванням приписів частини другої статті 2 КАС України, яка закріплює матеріально-правові основи діяльності суб`єкта владних повноважень, є те, що такий незаконний захід контролю не може породжувати виникнення законних підстав для застосування до суб`єкта господарювання штрафу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27.09.2023 у справі № 440/483/20.

Крім того, суд враховує, що у постанові від 30.01.2023 у справі № 260/3705/20 Верховний Суд сформував правову позицію, відповідно до якої визнання нечинною з 14.05.2019 у судовому порядку постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295, якою було затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, і відповідно до пункту 4 якого наказом Мінсоцполітики від 18.08.2017 № 1338 затверджені форма акта інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю та форма припису про усунення виявлених порушень, не зумовила втрату чинності зазначеним наказом Мінсоцполітики від 18.08.2017 №1338.

Також Верховний Суд констатував, що у період після 14.05.2019 дати втрати чинності Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю №295, і до 06.01.2021 дати набрання чинності наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 27.10.2020 № 2161, яким на виконання норм Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю № 823 затверджено нові форми документів, що складаються при здійсненні заходів державного нагляду та контролю Держпраці, могли бути використані форма акта інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю, та форма припису про усунення виявлених порушень, затверджені наказом Мінсоцполітики від 18.08.2017 № 1338, який у вищевказаний проміжок часу був чинний.

Використання у вищевказаний період форм документів, затверджених наказом Мінсоцполітики від 18.08.2017 № 1338, з урахуванням відсутності інших, затверджених у зв`язку із зміною у законодавстві, форм документів, не зумовлює протиправності проведеного уповноваженим органом заходу державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у вигляді інспекційного відвідування і не є підставою для скасування прийнятих за його результатами рішень, у тому числі, у формі припису про усунення виявлених порушень.

Відтак, послуговуючись вказаними висновками, суд виходить з того, що під час проведення інспекційного щодо позивача, відповідача міг використовувати форми документів, що складаються при здійсненні заходів державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування інвалідів, затверджені наказом Мінсоцполітики від 18.08.2017 № 1338, у тому числі акту про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування.

Судом встановлено, що позивач фактично не допустив посадових осіб Головного управління Держпраці у Київській області до проведення інспекційного відвідування на підставі наказу від 05.08.2019 № 3916 та від 06.08.2019 № 1435, що підтверджується листом Університету від 08.08.2019 № 120/9-1704, у якому відповідача повідомлено про відмову у допуску до здійснення відповідного заходу контролю через не пред`явлення документів, передбачених законом.

Відтак суд погоджується з доводами позивача про відсутність у відповідача підстав для складання акту інспекційного відвідування № КВ1435/57/НД/АВ від 19.08.2021, яке фактично не відбулося через недопуск до його проведення.

Також суд вважає обґрунтованими твердження позивача про те, що за цих обставин відповідач повинен був скласти акт про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування, а отже, прийняв оскаржувану постанову на підставі неналежного документа.

При цьому суд враховує, що такою постановою позивача було притягнуто до відповідальності за не надання на вимогу Держпраці документів, необхідних для проведення інспекційного відвідування.

Разом з тим, на думку суду, відповідна об`єктивна сторона правопорушення неможлива у разі фактичного не допуску до проведення перевірки.

Тобто правильною формою реагування на дії позивача з боку відповідача у ситуацій, що склалась, мало б бути складення акту про неможливість проведення інспекційного відвідування та вирішення на підставі нього питання про накладення штрафу за недопущення до проведення перевірки щодо додержання законодавства про працю відповідно до абзацу 6 частини другої статті 265 КЗпП України.

Ураховуючи викладене, суд визнає спірну постанову Головного управління Держпраці у Київській області від 10.09.2010 № КВ 1435/57/АВ/СП/ФС-567 протиправною і такою, що підлягає скасуванню.

Водночас іншим доводам та аргументам позивача на підтримку заявлених позовних вимог, оскільки наведені вище мотиви суду є самодостатніми для висновку про неправомірність оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України), а згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом пункту 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, перевіривши основні доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що адміністративний позов ТОВ Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця належить задовольнити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, оскільки позов задоволено, судові витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 1921,00 грн стягуються за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Київській області від 10 вересня 2019 року № КВ1435/57/АВ/СП/ФС-567 про накладення штрафу на Національний медичний університет імені О.О. Богомольця штрафу за порушення законодавства про працю у розмірі 12 519,00 грн.

Стягнути на користь Національний медичний університет імені О.О. Богомольця судовий збір в розмірі 1921,00 грн (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: Національний медичний університет імені О.О. Богомольця (, місцезнаходження: бульвар Тараса Шевченка, 13, м. Київ, 01601);

2) відповідач: Центральне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці (, місцезнаходження: вул. Вавилових, 10, м. Київ, 04060).

Повне судове рішення складено 12.06.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович