Справа № 520/34454/24
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

09 червня 2025 року № 520/34454/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Бадюкова Ю.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Харкові в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 № 0501/8/1697 від 10.11.2024 про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу»;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу».

В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що на утриманні ОСОБА_1 перебувають п`ятеро неповнолітніх дітей, у зв`язку з чим наявні підстави для звільнення його з військової служби.

Проте, відповідачем відмовлено позивачу у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби, у зв`язку з наявністю кримінального провадження щодо ОСОБА_1 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України.

Натомість, постановою ТУ ДБР від 26.10.2023 закрито кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України.

Отже, на переконання позивача, відповідачем протиправно відмовлено у звільненні з військової служби.

Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом задля захисту своїх порушених прав.

Ухвалою суду від 20.12.2024 року відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідач, надав до суду відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №214 від 19.01.2023 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , у зв`язку із надходженням інформації про внесення відомостей до ЄРДР за №0001215 від 28.12.2022 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Оскільки позивач є особою, яка не входить до складу Збройних Сил України та стосовно нього не прийнятий виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або не закрито кримінальне провадження, наказ про продовження ним військової служби командиром військової частини не приймався, тому у відповідача були відсутні правові підстави для розгляду по суті рапорту позивача.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 229 КАС України.

Згідно положень ст. ст. 12, 257 КАС України даний спір віднесено до категорії справ, що підлягають розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача повідомлено належним чином про наявність позову щодо оскарження його рішення.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАСУ суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 з 13.05.2022 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 є батьком п`ятьох дітей: ОСОБА_2 2008 р.н., ОСОБА_3 2019 р.н., ОСОБА_4 2013 р.н., Олександри 2010 р.н., Віталія 2006 р.н., що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження.

Позивач, 27.09.2024, звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби, у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років. До вказаного рапорту, в якості додатків, долучив: нотаріальні копії свідоцтва про шлюб, свідоцтв про народження дітей, копію довідки про відсутність заборгованості по сплаті аліментів, копію постанови про закриття кримінального провадження.

Військова частина НОМЕР_1 , листом від 10.11.2024, повідомила позивача, що командування ВЧ НОМЕР_1 не має законних підстав для прийняття будь-якого кадрового рішення стосовно мл. сержанта ОСОБА_1 , оскільки наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №21 від 21.01.2023, ОСОБА_1 , в зв`язку з самовільним залишенням військової частини 31.10.2023 та надходженням інформації про внесення відомостей до ЄРДР за №0001215 від 28.12.2022 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України, було призупинено військову службу та виключено зі списків особового складу частини з 21.01.2023.

Позивач, вважаючи, що відповідачем протиправно відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон № 2232-ХІІ.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із абзацом 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, під час дії воєнного стану, зокрема, у зв`язку із перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до частини 7 статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений у Положенні № 1153/2008.

Згідно з пунктом 260 Положення № 1153/2008, під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.

Нормами підпункту 2 пункту 225 Положення № 1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) здійснюється на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Порядок звільнення врегульований пунктами 233-243 Положення № 1153/2008.

Пунктом 233 Положення № 1153/2008 закріплено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до абзацу 2 пункту 14.10 розділу XIV "Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період" Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі по тексту Інструкція № 170), звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Згідно із абзацом 13 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.

Відповідно до пункту 241 Положення № 1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

З аналізу наведених норм слідує, що за результатом розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 27.09.2024 командиру Військової частини НОМЕР_1 було направлено рапорт з проханням звільнення його з військової служби у зв`язку з перебуванням на утриманні п`ятьох дітей віком до 18 років. На підтвердження вказаних обставин до рапорту було додано нотаріально засвідчені копії свідоцтва про шлюб, свідоцтв про народження, копія довідки про відсутність заборгованості по сплаті аліментів, копія постанови про закриття кримінального провадження.

З наявного в матеріалах справи листа Військової частини НОМЕР_1 від 10.11.2024 вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №21 від 21.01.2023 мл. сержанту ОСОБА_1 , в зв`язку з самовільним залишенням військової частини 31.10.2023 та надходженням інформації про внесення відомостей до ЄРДР за №0001215 від 28.11.2022 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, було призупинено військову службу Збройних Силах України та виключено зі списків особового складу частини з 21.01.2023 року.

У зв`язку із вищевикладеними обставинами, командування військової частини НОМЕР_1 не має законних підстав для прийняття будь-якого кадрового рішення стосовно молодшого сержанта ОСОБА_1 ,

Так, згідно з частиною другою статті 24 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, чинній на час призупинення служби позивачу 21.01.2023) військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.(…)

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Відповідно до пункту 144-1 Положення № 1153/2008, для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Суд зазначає, що внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань є безумовною підставою для призупинення військової служби в силу приписів статті 24 Закону № 2232-ХІІ, однак за наявності законних та обґрунтованих підстав для вчинення таких дій, водночас, під час розгляду даної справи відповідачем не доведено вини позивача в інкримінованому йому правопорушенні.

В матеріалах справи наявна постанова ст. слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР у м. Полтаві Юлії Фоменко про закриття кримінального провадження від 26.10.2023, відповідно до якої, у зв`язку з відсутністю в діях мл. сержанта ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 408 КК України, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001315 від 18.11.2022 закрито на п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Вищезазначена постанова підтверджує відсутність у спірних правовідносинах обставин самовільного залишення позивачем військової служби та, як наслідок, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001315 від 18.11.2022 за ч. 4 ст. 408 Кримінального кодексу України.

Окремо слід зазначити, що відмову у звільненні позивача за абзацом 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII відповідач обґрунтував надходженням інформації про внесення відомостей до ЄРДР за №0001315 від 18.11.2022 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України.

Так, відповідно до пункту 144-6 Положення № 1153/2008 для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Таким чином, суд доходить висновку, що рішення Військової частини НОМЕР_1 від 10.11.2024 про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби, суд зазначає наступне.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Судом встановлено, що за приписами Положення № 1153/2008 уповноваженою особою на прийняття та оголошення наказів про звільнення, а також розгляд рапортів, є командир (начальник) військової частини.

Судом встановлено, що у даній справі відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, за наслідками розгляду заявленого ОСОБА_1 рапорту від 27.09.2024, надано відповідь Військової частини НОМЕР_1 від 10.11.2024, якою повідомлено про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби за абз.5 п.3 ч.12 ст.26 Закону № 2232-XII з посиланням на внесення щодо позивача відомостей до ЄРДР за № 0001315 від 28.12.2022 за ч. 4 ст. 408 КК України та призупинення його військової служби. Інших підстав для відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за абз.5 п.3 ч.12 ст.26 Закону № 2232-XII окрім вищенаведених у листі від 10.11.2024 відповідачем не викладено.

Враховуючи вищевикладене, відмова відповідача у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за абз.5 п.3 ч.12 ст.26 Закону № 2232-XII, яка оформлена листом від 10.11.2024, є протиправною.

Разом з цим, беручи до уваги, що відповідачем у вказаній відмові не викладено висновків щодо наявності або відсутності у ОСОБА_1 права на звільнення з військової служби за абз.5 п.3 ч.12 ст.26 Закону № 2232-XII, тобто, не прийнято рішення командира військової частини по суті поставленого питання з викладенням мотивів та підстав щодо застосування вказаної норми права, позовна вимога про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.3 ч.12 ст. 26 Закону № 2232-XII є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню.

Положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Беручи до уваги, що під час судового розгляду рішення Військової частини НОМЕР_1 від 10.11.2024 визнано протиправним та скасовано, суд доходить висновку, що належним способом захисту порушеного права є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт позивача щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 № 0501/8/1697 від 10.11.2024 про відмову у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) щодо звільнення з військової служби відповідно абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 09 червня 2025 року.

Суддя Бадюков Ю.В.