Справа № 320/60803/24
Суддя: Білоноженко М.А.
Дата ухвалення: 2025-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року справа №320/60803/24

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоноженко М.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Комісії з питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) та Комісії з питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ,), в якому просив суд:

- визнати протиправним рішення, яке оформлене протоколом від 29 листопада 2024 року №27 комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову у надані відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період;

- зобов`язати комісію з розгляду питання надання відстрочки від мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.11.2024 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації із доданими до неї матеріалами та прийняти рішення про надання відстрочки на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в редакції, чинній на момент звернення до Відповідача із заявою, з урахуванням висновків суду, викладених в судовому рішенні та видати відповідну довідку за формою 6.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідач протиправно не прийняв рішення про відстрочку від призову позивачу, оскільки відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» має на це право, в зв`язку із тим, що у нього на утриманні перебуває троє дітей віком до 18 років.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідач-1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позивачем, в порушення вимог п.3 ч.1 Додатку № 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, було надано лише два свідоцтва про народження дітей із зазначенням батьківства військовозобов`язаного, в зв`язку із чим відповідачем було прийнято рішення про відмову в наданні відстрочки від призову по мобілізації.

Відповідач-2 своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, відзив до суду не надав.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

06.05.2024 позивач подав до ІНФОРМАЦІЯ_1 , де перебуває на обліку, заяву № Г-915 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно відповіді №5105 від 06.05.2024 ІНФОРМАЦІЯ_4 , керуючись абз.4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (жінки та чоловіки, на утримані яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років) та на підставі наданих позивачем документів, позивач був визнаний таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період до 06.11.2024 року.

В подальшому, для продовження терміну відстрочки, що закінчився 06.11.2024 року, позивач 20.11.2024 року подав до ІНФОРМАЦІЯ_1 , заяву про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 18.11.2024 року.

До заяви було надано: завірену копію паспорту ОСОБА_1 , завірену копію РНОКПП ОСОБА_1 , нотаріально засвідчену копію посвідчення батьків багатодітної сім 'ї, нотаріально засвідчену копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 , нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 , нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_6 , копію рішення Оболонського районного суду м. Києва по справі №756/15948/13-ц, яким підтверджено факт розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , витяг з реєстру територіальної громади № 2024/012879028, витяг з реєстру територіальної громади № 2024/012879008, витяг з реєстру територіальної громади № 2024/012878950, витяг з реєстру територіальної громади № 2024/012879843, нотаріально засвідчену копію тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_7 , довідку № 875 від 15 листопада 2024 року, акт встановлення фактів віл 13.11.2024 року, нотаріально завірену заяву ОСОБА_6 від 07.11.2024 №1367 про те, що ОСОБА_7 є єдиним утримувачем трьох вказаних дітей до 18 років, оскільки рідний батько ОСОБА_8 , не приймає участі у житті та утриманні дитини.

Проте, згідно повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Києві №17/66 від 29.11.2024 року за результатами розгляду поданих позивачем документів, протоколом від 29 листопада 2024 року №27 комісія ІНФОРМАЦІЯ_1 ухвалила рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації позивачу з вказанням причин відмови: «відсутні свідоцтва про народження трьох дітей із зазначенням батьківства військовозобов`язаного».

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України від 21.10.1993 №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543-ХІІ).

За визначенням ст.1 Закону №3543-ХІІ комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 23 Закону №3543-ХІІ визначені підстави відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Зокрема, п.3 ч.1 ст.23 Закону №3543-ХІІ визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Кабінет Міністрів України прийняв постанову №560 від 16.05.2024 року «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (далі-Порядок №560). Цей Порядок визначає, зокрема, процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.

Відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

За наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.

У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

Відповідно до Додатку 5 Порядку № 560, документами, що підтверджують право на відстрочку для жінок та чоловіків, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, є: свідоцтво про народження кожної дитини із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та (або) рішення суду про встановлення факту перебування дитини (дітей) на утриманні військовозобов`язаного (за наявності), інші документи, на підставі яких у військовозобов`язаного виник обов`язок утримувати падчерку, пасинка до досягнення ними 18 років відповідно до статті 268 Сімейного кодексу України (за наявності), та один з таких документів: свідоцтво про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше); рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним; рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним; письмовий договір між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні; свідоцтво про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) та документи, які свідчать про відсутність у малолітніх, неповнолітніх падчерки, пасинка матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або про те, що такі особи не можуть з поважних причин надавати їм належне утримання (свідоцтво про смерть; витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин; рішення суду про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим; вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі; висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я чи витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, якщо зазначені мати, батько, дід, баба, повнолітні брати та сестри самі потребують постійного догляду; рішення суду про позбавлення батьківських прав матері, батька); інформація з Єдиного реєстру боржників про відсутність в Реєстрі відомостей про військовозобов`язаного за категорією стягнення (характером зобов`язання) стягнення аліментів з датою формування такої інформації не пізніше ніж за п`ять днів до дня подання заяви про надання відстрочки.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є багатодітним батьком та має на утриманні трьох дітей віком до 18 років, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_8 від 14.09.2023 року.

Також, факт перебування дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , дружини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , що проживають сумісно на утриманні позивача підтверджується копіє рішення Оболонського районного суду м. Києва по справі №756/15948/13-ц, витягом з реєстру територіальної громади № 2024/012879028, витягом з реєстру територіальної громади №2024/012879008, витягом з реєстру територіальної громади №2024/012878950, витягом з реєстру територіальної громади №2024/012879843, довідкою № 875 від 15 листопада 2024 року, актом встановлення фактів від 13.11.2024 року, нотаріальною заявою ОСОБА_6 від 06.11.2024 № 1367.

Тобто, позивачем було надано свідоцтво про народження кожної дитини із зазначенням батьківства військовозобов`язаного, а також інші документи, на підставі яких у військовозобов`язаного виник обов`язок утримувати падчерку, пасинка до досягнення ними 18 років відповідно до статті 268 Сімейного кодексу України, а саме: рішення Оболонського районного суду м. Києва по справі №756/15948/13-ц, витягом з реєстру територіальної громади № 2024/012879028, витягом з реєстру територіальної громади №2024/012879008, витягом з реєстру територіальної громади №2024/012878950, витягом з реєстру територіальної громади №2024/012879843, довідкою № 875 від 15 листопада 2024 року, актом встановлення фактів від 13.11.2024 року, нотаріальною заявою ОСОБА_6 від 06.11.2024 № 1367.

Отже, з наведеного вбачається, що на утриманні позивача перебувають троє неповнолітніх дітей, що підтверджується документами, які передбачені Додатком 5 Порядку № 560.

Рішенням відповідача № 5105 від 06.05.2024 позивачу була надана відстрочка від призову на військову службу до 06.11.2024, в зв`язку із наявністю на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Тобто, попереднє рішення відповідача ґрунтувалось на тих же підставах, з якими 20.11.2024 позивач звернувся для продовження строку дії відстрочки від мобілізації.

До заяви від 18.11.2024 позивачем було надано ідентичні документи, що і до заяви від 06.05.2024, а саме: завірену копію паспорту ОСОБА_1 , завірену копію РНОКПП ОСОБА_1 , нотаріально засвідчену копію посвідчення батьків багатодітної сім 'ї, нотаріально засвідчену копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 , нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 , нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_6 , копію рушення Оболонського районного суду м. Києва по справі № 756/15948/13-ц, яким підтверджено факт розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , витяг з реєстру територіальної громади № 2024/012879028, витяг з реєстру територіальної громади № 2024/012879008, витяг з реєстру територіальної громади №2024/012878950, витяг з реєстру територіальної громади №2024/012879843, нотаріально засвідчену копію тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_7 , довідку № 875 від 15 листопада 2024 року, акт встановлення фактів віл 13.11.2024 року, нотаріально завірену заяву ОСОБА_6 від 07.11.2024 №1367 про те, що ОСОБА_7 є єдиним утримувачем трьох вказаних дітей до 18 років, оскільки рідний батько ОСОБА_8 , не приймає участі у житті та утриманні дитини.

Проте, згідно повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Києві №17/66 від 29.11.2024 року за результатами розгляду поданих позивачем документів, протоколом від 29 листопада 2024 № 27 комісія ІНФОРМАЦІЯ_1 ухвалила рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з причин: «відсутні свідоцтва про народження трьох дітей із зазначенням батьківства військовозобов`язаного».

Як вбачається з повідомлення Голови комісії ТЦК від 29.11.2024 р. № 27166 відповідач не оцінив фактичного стану утримання дітей, чим проігнорував свій обов`язок об`єктивно оцінювати законність підстав надання позивачу відстрочки від призову, який прямо передбачений законодавством про мобілізацію.

Таким чином, відповідач протиправно не прийняв рішення про відстрочку від призову позивачу, оскільки відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» має на це право, в зв`язку з тим, що у нього на утриманні перебуває троє дітей віком до 18 років.

Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, Кабінет Міністрів України прийняв постанову №560 від 16.05.2024, яка набрала чинності 18.05.2024 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» (далі -Порядок), який визначає, зокрема, процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.

Відповідно до п. 60 Порядку комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

У додатку 5 до Постанови КМУ № 560 Переліку документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов?язаного та один із документів: свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір??ю (батьком) дітей (трьох і більше) або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір?ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину.

Суд зазначає, що жодною нормою чинного законодавства не встановлено, що перелік документів, визначених у додатку 5 до Постанови Кабінету Міністрів України №560 є вичерпним, а факт утримання не може підтверджуватись іншими документами, якщо вони є належними та допустимими.

Таким чином, вказана вище Постанова передбачає обов`язок ТЦК оцінювати фактичний стан утримання дітей, а не лише формальні записи у свідоцтві про народження дітей.

Згідно матеріалі справи позивач є основним утримувачем трьох дітей до 18 років, а відмова у відстрочці порушує право цих дітей на належне утримання, гарантоване Конституцією та міжнародними нормами.

Окрім того, суд наголошую, що питання перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років вже розглядалось ІНФОРМАЦІЯ_10 під час вирішення питання про відстрочку по заяві позивача від 06.05.2024 року № Г-915, про що свідчить відповідь № 5105 віл 06.05.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , про те, що позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на підставі ст. 23 частині 1 абзац 4 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».

Вказаний запис завірений печатками та підписом уповноваженої особи - начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 , полковником ОСОБА_9 . Нечинним не визнавався, а тому повинен був бути прийнятий до уваги під час повторного розгляду заяви позивача.

З аналізу вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивачем до заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ надано належні документи, які можуть підтверджувати факт утримання дітей.

Водночас, рішення відповідача, оформлене протоколом № 27 від 29.11.2024 не відповідає критеріям, визначеним ч.2 ст. 2 КАС України, та не містить належних мотивів його прийняття, у тому числі мотивів відхилення нотаріально засвідченої копії заяви від 06.11.2024, як доказу здійснення позивачем утримання неповнолітньої ОСОБА_8 .

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать, що оскаржуване рішення Комісії є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом із цим, вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії, суд виходить із наступного.

Положеннями ст. 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17 лютого 2022 року № 2073-IX (далі - Закон №2073-IX) визначено, що дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.

Частиною 3 статті 6 Закону №2073-IX визначено, що здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов: дискреційне повноваження передбачено законом; дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом; правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом; вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.

Згідно із позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 17.10.2019 у справі № 826/521/16, від 30.03.2021 у справі № 400/1825/20, від 14.09.2021 у справі № 320/5007/20 та від 27.09.2021 року у справі №380/8727/20, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, висловлена у постановах від 04.09.2021 у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021 у справі №320/5007/20, від 23.12.2021 у справі № 480/4737/19 та від 13.10.2022 у справі №380/13558/21.

Також, суд враховує правову позицію, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 806/965/17 та від 27.09.2021 у справі № 380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому, особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що оскільки заяву позивача відповідач належним чином не розглянув, не дослідив всіх доказів та не здійснив перевірку наявності підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за наданими документами, зазначене свідчить про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача та за наслідками її розгляду прийняти відповідне обґрунтоване рішення, з врахуванням висновків суду.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до частини першої статті 9, статтею 72, частин першою, другої, п`ятої статті 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 19.12.2024.

В зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, на користь позивача необхідно стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 605,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) задовольнити частково;

Визнати протиправним рішення, яке оформлене протоколом від 29 листопада 2024 року №27 комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову у надані відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період;

Зобов`язати комісію з розгляду питання надання відстрочки від мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.11.2024 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації із доданими до неї матеріалами, з урахуванням висновків суду;

В іншій частині позову відмовити;

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 605,60 (шістсот п`ять грн 60 коп) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Білоноженко М.А.