Справа № 600/253/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/253/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 21 рішення Міністерства оборони України, оформлений протоколом засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13 грудня 2024 року №40/д про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі, передбаченому пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №162 від 28 лютого 2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку із загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_2 солдата ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовано незгодою позивача з рішенням відповідача, яким повернуто на доопрацювання документи ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168. На думку позивача, вона має право на призначення одноразової грошової допомоги з тих підстав, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 березня 2024 року у справі №718/448/24 було встановлено факт проживання ОСОБА_1 та загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу у період часу з 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата загибелі ОСОБА_2 ). Відповідно, як вважає позивач, вказане рішення суду слугує підставою виникнення між нею та загиблим ОСОБА_2 прав та обов`язків подружжя, що у свою чергу свідчить про належність позивача до членів сім`ї загиблого військовослужбовця, які мають право на призначення одноразової грошової допомоги. Крім цього позивач зазначила, що у неї є спільна із загиблим ОСОБА_2 дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якому, разом із батьками загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 було призначено одноразову грошову допомогу в розмірі частини 15000000,00 грн в сумі 11250000,00 грн в рівних частках кожному.

Ухвалою суду від 24 січня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено, що справа буде розглядатись у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи, витребувано у Міністерства оборони України належним чином засвідчені копії всіх документів, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення, встановлено строк для подання до суду витребуваних доказів.

Відповідач, заперечуючи проти позову, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що згідно з наданими на розгляд документами позивач не відноситься до одного з подружжя загиблого військовослужбовця, а встановлений рішенням суду факт проживання однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу не свідчить про те, що ОСОБА_1 має офіційний статус дружини загиблого військовослужбовця та належить до кола осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На думку відповідача, виключно укладення шлюбу є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Крім цього відповідач звернув увагу на те, що згідно з положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» право на призначення одноразової грошової допомоги мають і утриманці загиблого військовослужбовця. Однак при вирішенні питання про призначення одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 було встановлено факт відсутності відомостей про наявність у нього утриманців (згідно з витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян). Оскільки з обсягу наданих на розгляд комісії Міністерства оборони України неможливо було встановити, що ОСОБА_1 є непрацездатною особою і перебувала на утриманні загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 , і при цьому самим позивачем не було надано доказів перебування її на утриманні загиблого ОСОБА_2 , комісія дійшла висновку про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 18 лютого 2025 року задоволено клопотання представника Міністерства оборони України та залучено до участі у цій справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ІНФОРМАЦІЯ_1 ; запропоновано третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, подати до суду пояснення щодо позову та відзиву.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, подала до суду пояснення, в яких зазначено про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки з поданих позивачем документів, переданих на розгляд комісії Міністерства оборони України, неможливо встановити, що вона є непрацездатною особою (особою з інвалідністю) і перебувала на утриманні загиблого ОСОБА_2 . Інших підтверджуючих документів, які свідчили би про наявність у ОСОБА_1 права на призначення пенсії у разі втрати годувальника або ж безпосередньо факту призначення такої пенсії після смерті ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на розгляд комісії не було надано. Крім цього третя особа вказала, що рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 березня 2024 року у справі №718/448/24 не встановлює факт перебування ОСОБА_1 на утриманні загиблого ОСОБА_2 .

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін до суду не надходило.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 13 жовтня 2022 року (видано повторно) ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Майорськ Донецької області.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 20 вересня 2022 року №198 ОСОБА_2 виключено зі списків особового складі частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із загибеллю внаслідок військових дій.

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 15 серпня 2017 року (видано повторно), ОСОБА_2 був батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а матір`ю останнього є ОСОБА_1 .

Згідно з витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 10 листопада 2023 року №344/168 батьку, матері та сину загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 у період дії воєнного стану солдата ОСОБА_2 призначено одноразову грошову допомогу відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 у розмірі частини 15000000,00 грн в сумі 11250000,00 грн у рівних частках кожному.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 березня 2024 року у справі №718/448/24, яке набрало законної сили 30 квітня 2024 року, заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення юридичного факту - задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 2014 року по 12 вересня 2022 року.

У червні 2024 року позивач подала до ІНФОРМАЦІЯ_7 заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_2 її цивільного чоловіка ОСОБА_2 , до якої додано такі документи: копію паспорта громадянина України, копію документу про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; копію свідоцтва про смерть військовослужбовця серії НОМЕР_1 від 13 жовтня 2022 року; копію рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 березня 2024 року у справі №718/448/24; витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі №70366906 від 19 жовтня 2022 року.

Як вбачається з матеріалів справи, вказані вище документи були передані на розгляд комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 комісією прийнято рішення про повернення поданих нею документів на доопрацювання з метою надання документів, які відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підтверджують, що вона перебувала на утриманні загиблого, що дають право на отримання одноразової грошової допомоги (копії документів, виданих Пенсійним фондом України, які підтверджують право на призначення пенсії в разі втрати годувальника або факт призначення пенсії за загиблого, судового рішення про встановлення факту перебування на його утриманні на дату загибелі).

Вказане рішення оформлене протоколом комісії від 13 грудня 2024 року №40/д (пункт 21 протоколу).

Так, приймаючи вказане вище рішення, комісія вказала, що відповідно до наданих документів ОСОБА_1 не відноситься до одного з подружжя. Також за поданими документами неможливо встановити, чи є ОСОБА_1 непрацездатною (особою з інвалідністю) і перебувала на утриманні загиблого. Підтверджуючих документів про право на призначення пенсії у разі втрати годувальника або факт призначення даного виду пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на розгляд комісії не подано. Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області (справа №718/448/24 від 29 березня 2024 року), яке набрало законної сили 30 квітня 2024 року, про встановлення факту проживання однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу у період з 2014 року по 12 вересня 2022 року не встановлює факт, що має юридичне значення, про перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Про прийняте відповідачем рішення (протокол №40/д від 13 грудня 2024 року) позивач була повідомлена листом ІНФОРМАЦІЯ_8 від 13 січня 2025 року №18.

За таких обставин, не погоджуючись із рішенням відповідача, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно із частиною третьою статті 124 Основного Закону України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

У пункті 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно ж пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних та юридичних осіб з органом державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), органом місцевого самоврядування, їх посадовою чи службовою особою, іншим суб`єктом при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій або наданні адміністративних послуг. Адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень. При цьому рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути оскаржено, у контексті положень Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії. Під рішенням розуміється владне волевиявлення суб`єкта владних повноважень, викладене за встановленою формою, спрямоване на врегулювання тих чи інших суспільних відносин, що має обов`язковий характер та породжує певні правові наслідки.

Суд також зауважує, що ненормативним (індивідуальним) правовим актам, які можуть бути предметом оскарження особи в порядку адміністративного судочинства, притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Як вбачається зі встановлених обставин справи, у даному позові ОСОБА_1 оскаржує пункт 21 рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13 грудня 2024 року №40/д, яким документи ОСОБА_1 для призначення одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року повернуто на доопрацювання з метою надання документів, які відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підтверджують, що вона перебувала на утриманні загиблого, що дають право на отримання одноразової грошової допомоги (копії документів, виданих Пенсійним фондом України, які підтверджують право на призначення пенсії в разі втрати годувальника або факт призначення пенсії за загиблого, судового рішення про встановлення факту перебування на його утриманні на дату загибелі).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 21-4 Закону №2232-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:

- загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби;

- смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.

Норми аналогічного змісту також визначені і підпунктами 1, 2 пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, тобто станом на дату прийняття оскаржуваного пункту рішення).

Згідно зі статтею 41 Закону №2232-XII виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент виникнення спірних у цій справі відносин, як станом і на час розгляду цієї адміністративної справи, строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

28 лютого 2022 року на виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 (далі - Постанова №168 в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення).

Так, згідно з абзацом 1 пункту 2 Постанови №168 особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1, 1-2 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 млн. гривень.

Абзацом 2 пункту 2 Постанови №168 встановлено, що розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період воєнного стану під час виконання ним обов`язків військової служби не може становити менше 15 млн. гривень.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть його реалізувати протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Днем виникнення такого права є дата, зазначена у свідоцтві про смерть особи, зазначеної у пунктах 1, 1-2 цієї постанови, загибель якої сталася в період воєнного стану або смерть якої настала внаслідок причин, зазначених в абзаці першому цього пункту, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва) (абзац 8 пункту 2 Постанови №168).

Пунктом 1 статті 16-1 Закону №2011-XII встановлено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті.

Відповідно до пункту 4 статті 16-1 Закону №2011-XII до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать:

діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав;

вдова (вдівець);

батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті);

внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли);

жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили;

утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до підпункту «а» пункту 1, пункту 3 статті 16-2 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобо`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону. Розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період дії воєнного стану визначається Кабінетом Міністрів України з урахуванням такого: розмір одноразової грошової допомоги, що виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби, не може становити менше 15 мільйонів гривень.

Відповідно до пункту 1 статті 16-3 Закону № 2011-XII, одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою або заявою їх законних представників.

Згідно із пунктами 6, 9, 10 статті 16-3 Закону № 2011-XII, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом від 13 грудня 2024 року №40/д (пункт 21), відповідач, повертаючи надані позивачем документи на доопрацювання, виходив з того, що нею не доведено факту перебування на утриманні загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 (зокрема, доказів отримання (призначення) пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).

При цьому відповідач посилався на норми статті 16-1 Закону №2011-ХІІ в редакції, чинній на дату смерті військовослужбовця ОСОБА_2 (тобто станом на 12 вересня 2022 року), які передбачали, що право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Так, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» від 29 липня 2022 року №2489-IX, текст статті 16-1 Закону №2011-ХІІ викладено в такій редакції: « 1. У випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення)».

Зазначена редакція статті 16-1 Закону №2011-ХІІ діяла на дату смерті ОСОБА_2 - 12 вересня 2022 року.

Між тим, суд зауважує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» від 09 грудня 2023 року №3515-IX (далі - Закон №3515-IX) статтю 16-1 Закону №2011-ХІІ викладено в новій редакції, яка передбачала належність до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, жінок (чоловіків), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Зазначена редакція статті 16-1 Закону №2011-XII діє з дня набрання чинності Законом №3515-IX - з 29 березня 2024 року.

Як вбачається зі змісту матеріалів даної справи, із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивач звернулась через ІНФОРМАЦІЯ_9 06 червня 2024 року, тобто в час дії статті 16-1 Закону №2011-XII в редакції Закону №3515-IX.

Натомість комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, приймаючи оскаржуване у даному позові рішення, застосувала статтю 16-1 Закону №2011-XII в редакції Закону України від 29 липня 2022 року №2489-IX, взявши до уваги дату смерті військовослужбовця ОСОБА_2 - 12 вересня 2022 року.

У зв`язку з цим суд зауважує, що статтею 58 Конституції України визначено загальні принципи дії закону у часі. Зокрема, частиною першою названої статті передбачається, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Такі принципи в цілому роз`яснено у рішеннях Конституційного Суду України, відповідно до яких: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012).

До правовідносин застосовується та норма права, яка була чинною на момент прийняття оскаржуваного рішення, вчинення дії або бездіяльності суб`єктом владних повноважень.

Також у рішенні Конституційного Суду України від 02 липня 2002 року №13-рп/2002 зазначено, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності.

Конституційний Суд України зауважив, що за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності.

Згідно із частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у даних спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» від 09 грудня 2023 року №3515-IX, які набрали чинності 29 березня 2024 року.

На дату подання ОСОБА_1 заяви про виплату одноразової грошової допомоги - 06 червня 2024 року, на дату прийняття оскаржуваного рішення комісії №40/д - 13 грудня 2024 року, а також станом на час розгляду і вирішення даної адміністративної справи по суті, чинною є редакція статті 16-1 Закону №2011-XII, відповідно до пункту 4 якої до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Позивач разом із іншими документами, доданими до заяви про отримання одноразової грошової допомоги, надала копію рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 березня 2024 року у справі №718/448/24, яким установлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 2014 року по 12 вересня 2022 року.

Вказане рішення суду набрало законної сили 30 квітня 2024 року.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 та загиблий військовослужбовець - ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, з огляду на те, що цей факт установлено рішенням суду, яке набрало законної сили, суд приходить до висновку, що за таких обставин позивач належить до членів сімей загиблого (померлого) військовослужбовця, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16-1 Закону №2011-XII.

Натомість відповідач усупереч вимогам чинного законодавства протиправно застосував при розгляді заяви позивача та прийняття оскаржуваного рішення не чинну редакцію статті 16-1 Закону №2011-XII, що призвело до порушення права позивача на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.

Зазначене у свою чергу свідчить про передчасність висновків відповідача в оскаржуваному пункті рішення про повернення на доопрацювання документів ОСОБА_1 з метою надання документів, які відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підтверджують, що вона перебувала на утриманні загиблого (копії документів, виданих Пенсійним фондом України, які підтверджують право на призначення пенсії в разі втрати годувальника або факт призначення пенсії за загиблого, судового рішення про встановлення факту перебування на його утриманні відповідно до згаданого Закону на дату загибелі), що дають право на призначення одноразової грошової допомоги.

Враховуючи викладене, перевіряючи дії (рішення) суб`єкта владних повноважень, які зумовили звернення позивача до суду з цим позовом, на відповідність їх критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при їх вчиненні (прийнятті) відповідач: діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; необґрунтовано; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямована ця дія (рішення).

Тому, оскаржуваний пункт 21 рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 13 грудня 2024 року №40/д, яким повернуто на доопрацювання документи ОСОБА_1 для призначення одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, є протиправним і підлягає скасуванню.

Частиною першою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Згідно положень частини другої статі 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З огляду на викладене, враховуючи висновок суду про протиправність зазначеного вище пункту 21 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом від 13 грудня 2024 року №40/д, виходячи з повноважень, визначених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, керуючись принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина перша статті 8 Конституції України, частина перша статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України), суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача у цій ситуації є зобов`язання Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06 червня 2024 року з доданими до неї документами про призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану» у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

На переконання суду, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

При вирішенні цієї справи судом в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду) враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норм права в аналогічних відносинах та належного способу захисту порушених прав особи у постанові від 05 лютого 2025 року у справі №120/17960/23.

Крім цього, аналогічної позиції у подібних спірних правовідносинах дотримується у Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 06 травня 2025 року по справі №560/19656/24.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За приписами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 605,60 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань - Міністерства оборони України як суб`єкта владних повноважень, який прийняв оскаржуване рішення, визнане судом протиправним.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 21 рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 13 грудня 2024 року №40/д, яким повернуто на доопрацювання документи ОСОБА_1 для призначення одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану».

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06 червня 2024 року з доданими до неї документами про призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану», у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 12 червня 2025 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ), відповідач - Міністерство оборони України (Проспект Повітряних Сил, 6, м. Київ, ); третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя О.П. Лелюк