Справа № 460/6389/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/6389/24 пров. № А/857/21235/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

судді-доповідача: Судової-Хомюк Н.М.,

суддів: Глушка І.В., Затолочного В.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року у справі № 460/6389/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради про визнання дії та бездіяльності протиправними,

суддя у І інстанції Зозулі Д.П.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 17 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради (далі відповідач, Департамент), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасування рішення про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 15.05.2024, яким відмовлено в призначенні допомоги при народженні дитини;

- зобов`язати призначити допомогу при народженні дитини.

Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що відмова у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини у зв`язку з порушенням ним строку звернення з відповідною заявою є протиправною, оскільки ОСОБА_1 порушено строк на звернення з цією заявою з поважних причин. В якості поважних причин, позивачем вказано про те, що в супереч своїй волі, змушена була змінити місце проживання, внаслідок війни в Україні, що стало наслідком неможливості своєчасного оформлення відповідних документів та звернення за отриманням допомоги. Крім того, як стверджував позивач, зазначена допомога за своєю природою є допомогою самій дитині, а не батькам. З підстав наведених у позові, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, із посиланням на невірне застосування норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права та окремі обставини справи, вказує, що строк звернення за призначенням допомоги при народженні дитини, встановлений законодавством, є досить тривалим для того, щоб особа, яка бажає скористатись правом на отримання допомоги, могла його реалізувати. Водночас, позивачем пропущено дванадцятимісячний строк звернення за призначенням допомоги при народженні дитини. В свою чергу, можливість поновлення вказаного строку законодавством не передбачена.

Просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відповідь на подану апеляційну скаргу позивач подала відзив, в якому заперечує проти вимог скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні вимог апелянта, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що громадянка України ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в смт. Квасилів Рівненського району Рівненської області 22.02.2022 виїхала за межі України, що підтверджується інформацією з головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 28.06.2024.

02.09.2022 в м. Хамм, Німеччина, позивач народила дитину - дочку ОСОБА_2 , підтвердженням чого є Витяг з актового запису про народження дитини з перекладом та апостилем. Батько дитини - Регнер Рудольф, мати - ОСОБА_3 .

Повернувшись до України, позивач звернулася до відповідача щодо призначення допомоги при народженні дитини.

Рішеннями відповідача від 15.05.2024 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні вищевказаної допомоги при народженні дитини, про що надіслано повідомлення № 235 про відмову в призначенні державної допомоги сім`ям з дітьми. У вказаній відмові зазначено, немає права на допомогу при народженні дитини тому, що звернення за призначенням допомоги надійшло пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Не погоджуючись із відмовою відповідача у призначенні допомоги при народженні дитини, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відмову відповідача у призначенні позивачу виплати допомоги при народженні дитини у зв`язку з пропуском 12 місячного строку звернення з відповідною заявою, за умови, що пропуск такого строку відбувся з об`єктивних, незалежних від волі позивача причин, не можна визнати обґрунтованою.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-III «Про охорону дитинства» (далі Закон №2402-III) з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім`ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (далі Закон № 2811-XII) та іншими законами України.

Приписами статті 3 Закону № 2811-XII визначені види державної допомоги сім`ям з дітьми, зокрема, допомога при народженні дитини.

Згідно зі статтею 10 Закону № 2811-XII допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до положень частини 7 статті 11 Закону № 2811-XII допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Зазначені норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1751 від 27.12.2001 року (далі Порядок №1751).

Як слідує з матеріалів справи позивачем пропущено строк звернення за призначенням допомоги при народженні дитини. У свою чергу, як установлено судом першої інстанції позивач з об`єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача з відповідною заявою.

Так, як зауважено окружним адміністративним судом, порушенням встановленого 12-місячного строку обумовлене об`єктивною неможливістю дотримання такого строку внаслідок перебування з 22.02.2022 за межами України, що підтверджується інформацією з головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України від 28.06.2024, у зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, що є об`єктивною та виключною обставиною, яка перешкоджала позивачу повернутися з Німеччини в Україну, щоб звернутися до відповідача з заявою за допомогою при народженні дитини в законодавчо визначений строк (12 календарних місяців з дати народження дитини).

Більше того, як наголошено судом попередньої інстанції, що фактично позивачем заявлений позов в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

З цього приводу, слід зауважити, що соціальний захист є конституційною гарантією громадян України відповідно до статті 46 Конституції України.

У відповідності до частини 7 статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Колегія суддів наголошує, що позивач та її дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини.

Спеціальне законодавство гарантує кожній дитині, яка перебуває під юрисдикцією України право на створення їй матеріальних умов для виховання і розвитку. При цьому, діє Закон, який передбачає надання такої допомоги (Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»), відтак, отримання дитиною допомоги при народженні дитини є способом реалізації цього права.

Як вказано у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №591/610/16-а (К/9901/12622/18), допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 02.10.2018 року у справі №495/3711/17, від 05.09.2018 року у справі №223/859/16-а.

Враховуючи викладене, відмову відповідача у призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини у зв`язку з пропуском 12 місячного строку звернення з відповідною заявою за умови що пропуск такого строку відбувся з об`єктивних, незалежних від волі позивача причин, не можна визнати обґрунтованою.

Натомість, відповідач в апеляційній скарзі, окрім як опису норм матеріального права, не наводять жодних доводів в чому полягає неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи неповнота встановлених обставин і належним чином не спростовує висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позову.

Оцінюючи наведені скаржниками доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Так, у рішенні від 10 лютого 2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 липня 2024 року у справі № 460/6389/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді І. В. Глушко
В. С. Затолочний