Справа № 400/103/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/103/25

Головуючий І інстанції: Ярощук В.Г.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту ухвали суду - 14.03.2025р.) про закриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального відділу у місті Миколаєві Управління Державної міграційної служби України у Миколаївській області та Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

07.01.2025р. ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ДМС України, УДМС в Миколаївській області, Центрального відділу у м.Миколаєві УДМС у Миколаївській області, у якому просила суд:

- визнати протиправними дії УДМС в Миколаївській області стосовно збирання, обробки та внесення до Єдиного державного демографічного реєстру її персональних даних та присвоєння їй унікального номеру запису у реєстрі;

- визнати протиправними дії Центрального відділу у м.Миколаєві УДМС в Миколаївській області (відповідь від 08.11.2024р. №Ж-58/6/4813-24/4813/59-24) стосовно відмови в оформленні та видачі їй паспорта громадянина України зразка 1994р. у вигляді паспортної книжечки;

- зобов`язати УДМС в Миколаївській області оформити і видати паспорт громадянина України зразка 1994р. у вигляді паспортної книжечки;

- визнати протиправними дії ДМС України (відповідь від 24.10.2024р. №Ж-10950-24/6.1/7078-24) щодо відмови знищити (видалити, анулювати) присвоєний унікальний номер запису у реєстрі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила про те, що у зв`язку із закінченням дії її паспорта громадянина України у вигляді пластикової картки типу ID-1 вона у жовтні 2024р. звернулась до Центрального відділу у м.Миколаєві УДМС в Миколаївській області із заявою про оформлення та видачу через релігійні переконання паспорта у вигляді паспортної книжечки зразка 1994р., а також знищити унікальний номер запису у реєстрі. Водночас, згоду на збір та обробку персональних даних у системі Єдиного державного демографічного реєстру позивачка не надала та відкликала раніше підписану заяву-анкету, на підставі якої їй було видано паспорт громадянина України у виді пластикової картки типу ID-1. Однак, у задоволенні вищенаведеного її звернення їй було відмовлено. На думку позивачки, такі дії відповідачів є протиправними, оскільки:

- примушування її до отримання паспорта громадянина України у виді пластикової картки типу ID-1 є втручанням до її приватного, сімейного життя, порушує її право мати релігійні та світоглядні переконання, сповідувати релігію і свободу совісті, що закріплені ст.ст.8,9 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., а згідно з її релігійними переконаннями прийняття електронних документів є неприйнятним;

- громадянин України у відповідності до ст.32 Конституції України та ч.6 ст.6 Закону України «Про захист персональних даних» має право на відмову від обробки його даних в інформаційно-телекомунікаційній системі, якою також є Єдиний державний демографічний реєстр;

- вона не бажає за можливе цифрову ідентифікацію стосовно себе замість своїх прізвища, ім`я та по батькові; присвоєння їй будь-якого цифрового ідентифікатора, зокрема, й унікального номеру запису у реєстрі, замість її імені є порушенням ст.ст.21,22 Конституції України та ст.ст.28,32 ЦК України, Закону України «Про захист персональних даних», Міжнародного пакту про громадянські і політичні права;

- правовідносини між нею та органами ДМС України припинились, зокрема, щодо обробки її персональних даних, у зв`язку із закінченням строку дії її паспорта у вигляді пластикової картки типу ID-1 09.10.2021р.

Ухвалою суду 1-ї інстанції від 09.01.2025р. відкрито провадження у даній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У відзивах на позовну заяву від 23.01.2025р. УДМС в Миколаївській області та від 11.02.2025р. ДМС України заперечили проти позову і просили в його задоволенні відмовити.

Відзиви мотивовано тим, що ОСОБА_1 вже двічі зверталась до Миколаївського окружного адміністративного суду з тим самими предметом і з тих самих підстав. Рішеннями Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.04.2023р. у справі №400/12742/21 та від 27.03.2024р. у справі №400/13193/23 позивачці було відмовлено у задоволені її позовних вимог. У той же час, відповідачі зазначили, що у них відсутні законні підстави для оформлення та видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992р. №2503-ХІІ, а також видалення або ж знищення його персональних даних з Єдиного державного демографічного реєстру, зокрема, унікального номеру запису в Реєстрі. Відповідачі вказали на те, що позивачку 09.10.2017р. документовано паспортом громадянина України типу ID-1 у вигляді пластикової картки №001061634 (орган видачі 4832). При цьому, позивачка особисто при оформленні паспорту громадянина України типу ID-1 у вигляді пластикової картки надала згоду на обробку персональних даних, що свідчить про те, що отриманий у формі ID-картки паспорт громадянина України оформлений за допомогою засобів Єдиного державного демографічного реєстру внаслідок її волевиявлення.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року (винесена в порядку письмового провадження) провадження в адміністративній справі №400/103/25 - закрито на підставі п.4 ч.1 ст.238 КАС України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, позивач 31.03.2025р. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.03.2025р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду по суті.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.05.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

12.05.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

15.05.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходь висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Завданням адміністративного судочинства, за приписами ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як передбачено у п.6 ч.1 ст.171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

У той же час, п.4 ч.1 ст.238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова або ж ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до зазначеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення позивача до суду. Нетотожність одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У той же час, з огляду на норми п.3 ч.1 ст.238 КАС України з одним і тим же позовом можна лише раз звернутися до суду за захистом.

Такої ж позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.04.2018р. у справі №800/411/17.

Тобто, достатньою та необхідною правовою підставою для закриття провадження у справі на підставі п.4 ч.1 ст.238 КАС України є одночасна сукупність таких умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність постанови чи ухвали, якими було завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.

Так, судом 1-ї інстанції встановлено, що 18.10.2023р. позивачка звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовом до УДМС в Миколаївській області, Центрального відділу у м.Миколаєві УДМС в Миколаївській області, в якому просила визнати протиправними дії щодо відмови в оформленні та видачі паспорту громадянина України зразка 1994р. у вигляді паспорта книжечки та зобов`язати відповідача оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994р. у вигляді паспорта книжечки (справа №400/13193/23). В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала на те, що у липні 2023р. вона звернулась до органу ДМС України із заявою про оформлення та видачу їй паспорту зразка 1994р., однак їй протиправно було відмовлено. Під час подання заяви позивачка відмовилась від надання згоди на обробку персональних даних та видачі нового паспорта у вигляді ID-картки, при цьому раніше підписану заяву, яка стала підставою для видачі паспорта у вигляді ID-картки вона відкликала. Також, позивачка посилалася на релігійні переконання і звертала увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018р. у зразковій справі №806/3265/17.

У той же час, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.03.2024р. у справі №400/13193/23, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2024р., у задоволені позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Судове рішення від 27.03.2024р. у справі №400/13193/23 набрало законної сили - 30.09.2024р.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправними дії Центрального відділу у м.Миколаєві УДМС в Миколаївській області стосовно відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України зразка 1994р. у вигляді паспортної книжечки (справа №400/103/25).

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що справа №400/103/25 має ті самі сторони: позивачка та органи ДМС України, той самий предмет (та ж сама основна позовна вимога: оформлення та видача паспорта громадянина України зразка 1994р.) і з тих самих підстав, у тому числі небажання позивачки надавати згоду на обробку її персональних даних та бажання її видалити дані про себе з Єдиного державного демографічного реєстру (до них відноситься, зокрема унікальний номер запису у реєстрі), що і справа №400/13193/23. Отже, позивачка вже зверталася до суду до того самого відповідача з тих самим предметом позову та з тих самих підстав.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується.

В спростування доводів апеляційної скарги про нетотожність позовів в обох справах, колегія суддів зазначає, що вимоги у справі №400/13193/23 є ключовою та основною складовою частиною вимог у даній справі №400/103/25. Сама лише текстуальна різниця прохальної частини позовів (із додаванням ряду окремих вимог, суть яких безпосередньо стосується оформлення та видача паспорта громадянина України зразка 1994р.) не є достатньою підставою для висновку про те, що предмет позову є іншим.

Предметом позову вважається матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Вказана вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права та підпадати під адміністративну юрисдикцію.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою чи при виділенні з позову, який уже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов тотожність предмета позову зберігається.

Що ж до доводів апелянта в контексті нетотожності підстав заявлених позовів, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Підставою адміністративного позову у широкому змісті визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. До цих обставин можна віднести такі юридичні факти, які підтверджують наявність або ж відсутність спірних правовідносин між сторонами та наявність порушення прав, свобод чи інтересів позивача.

При цьому, варто наголосити на тому, що підставою позову можуть бути виключно юридичні факти, які тягнуть певні правові наслідки, а саме: виникнення, зміну та припинення правовідносин. Натомість, фактичні дані справи до підстав позову не відносяться, адже такі лише підтверджують наявність або відсутність тих юридичних фактів, які складають підставу позову.

Наведені правові висновки відповідають позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.03.2021р. у справі №1340/5862/18 та від 20.04.2021р. №640/27693/20.

Верховний Суд у постанові від 09.10.2018р. у справі №809/487/18 наголосив, що не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, проте в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які фактично були відомі заявникові під час подання первісної заяви, але були названі ним інакше.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів констатує, що наразі практика Верховного Суду сформована так, що визначальними чинниками у вирішенні таких питань є встановлення судом меж впливу попереднього рішення на предмет спору, тобто суд досліджує, чи поставлені у новій справі питання вже були вирішені в іншому процесі. Якщо так - провадження закривається, щоб не допустити повторного розгляду одного й того самого питання.

Водночас, Верховний Суд також неодноразово звертав увагу на дотримання принципу правової визначеності, вказуючи, що багаторазове звернення до суду з ідентичними вимогами суперечить цьому принципу та підриває стабільність правовідносин. А відтак, виходячи з принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві, саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, а також вжити заходів для виявлення та витребування доказів.

У цьому контексті, судова колегія зауважує, що ретельне з`ясування змісту та обсягу правової оцінки предмета спору у рішенні, яке вважається таким, що унеможливлює подальший розгляд справи є обов`язком суду, адже недостатньо лише формальної подібності предмету або суб`єктів спору. У таких випадках необхідно встановити, що спір по суті вже фактично вирішено у межах розгляду іншої справи.

Викладене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19.05.2025р. у справі №440/9967/23.

Правовою підставою позову у даній справі №400/103/25 фактично є твердження ОСОБА_1 про порушення суб`єктом владних повноважень її права мати релігійні та світоглядні переконання, сповідувати релігію і свободу совісті, права на відмову від унікального номеру запису у реєстрі, як невід`ємної частини Реєстру та, відповідно, отримання нею паспорта громадянина України зразка 1994р. у вигляді паспортної книжечки. У справі №400/13193/23 позивачка обґрунтувала позов тим, що під час подання позовної заяви вона відмовилась від надання згоди на обробку персональних даних та видачі нового паспорта у вигляді ID картки, при цьому раніше підписану нею заяву, яка стала підставою для видачі їй паспорта у вигляді ID картки вона відкликала. Аналогічно і даній справі, позивачка, зокрема, посилалася на релігійні переконання і звертала увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018р. у зразковій справі №806/3265/17.

Так, заявляючи про наявність різних підстав позову у справі №400/13193/23 та у даній справі, що розглядається, позивачка описує додаткові доводи на обґрунтування заявлених позовних вимог про отримання нею паспорта громадянина України зразка 1994р. у вигляді паспортної книжечки (у тому числі щодо протиправності дії ДМС України стосовно збирання, обробки та внесення до Єдиного державного демографічного реєстру її персональних даних та присвоєння їй унікального номеру запису у реєстрі), якими вона фактично і доповнила свій позов. Проте, наведені доводи не утворюють будь-яких нових підстав позову, такі існували на момент пред`явлення первинного позову (справа №400/13193/23), та на них можливо було акцентувати увагу суду під час дослідження іншої справи.

Разом із тим, здійснюючи апеляційний перегляд справи №400/13193/23, П`ятий апеляційний адміністративний суд, враховуючи фактичні обставини цієї справи, зазначив, що ОСОБА_1 уже документовано паспортом громадянина України у вигляді ID картки № НОМЕР_1 від 09.10.2017р. з безконтактним електронним носієм.

У таких правовідносинах позивачка вже надавала згоду на обробку своїх персональних даних.

Отже, як зазначено судом, фактично у Реєстрі вже містяться персональні дані позивачки та їй присвоєно унікальний номер запису в цьому Реєстрі, а за приписами ч.1 ст.10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012р. №5492-VI унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.

З огляду на наведене вище, суд визнав безпідставними посилання позивачки на її небажання надавати згоду на обробку персональних даних та бажання отримати паспорт громадянина України зразка 1994р. у формі книжечки, як на правомірну підставу відмови від отримання паспорта у вигляді ID-картки при обміні вже виданого їй раніше паспорта громадянина України у вигляді ID-картки, у зв`язку із закінченням строку його дії, оскільки у Реєстрі вже містяться персональні дані ОСОБА_1 та їй присвоєно унікальний номер запису в цьому Реєстрі, який є незмінним.

Із цих же підстав, суд також відхилив посилання позивачки на відмову від проходження нової процедури оформлення та видачі паспорта громадянина України у вигляді пластикової картки типу ID, адже таку відмову скеровано до органу ДМС України після внесення до реєстру персональних даних ОСОБА_1 та присвоєння унікального номеру запису в цьому реєстрі, який є незмінним. Таким чином, використання ОСОБА_1 паспорта громадянина України у вигляді ID-картки, оформленого внаслідок волевиявлення останньої (тобто позивачка надала згоду на обробку персональних даних та їй було присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде), свідчить про те, що отримання паспорта громадянина України у вигляді ID-картки при обміні вже виданого їй раніше паспорту громадянина України у вигляді ID-картки, у зв`язку із закінченням строку його дії, жодним чином не порушує права позивачки та в будь-якому разі не є втручанням у її приватне і сімейне життя.

Означене, на переконання апеляційного суду, свідчило, що в досліджуваних правовідносинах немає жодних порушень ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в призмі гарантованого кожній особі права на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Більш того, під час судового справи №400/13193/23, суд апеляційної інстанції врахував правові висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 22.03.2024р. у справі №540/4500/21.

Отже, в контексті положень ч.4 ст.160 КАС України, наведені позивачем додаткові доводи не змінюють змісту позовних вимог та обставин даної справи, яким, до того ж, судом вже була надана правова оцінка.

Інших об`єктивних доводів на спростування висновків суду першої інстанції скаржником не наведено.

Варто наголосити, що неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

За таких обставин, гарантоване ст.55 Конституції України та ст.5 КАС України право особи на звернення до суду реалізовано позивачем у справі №400/13193/23.

Між тим, право на звернення до адміністративного суду тісно пов`язано з обов`язком учасника справи, визначеним ст.44 КАС України, добросовісно користуватись належними процесуальними правами.

Таким чином, при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Згідно зі п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд 1-ї інстанції правильно встановив обставини справи, а також ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.240,241,243,308,315,316,321,322,325,328 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 09.06.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко