Справа № 377/1103/24
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2025-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 377/1103/24 Суддя першої інстанції: Бабич Н.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Судді-доповідача - Файдюка В.В.,

суддів - Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,

при секретарі: - Масловській К.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Славутицького міського суду Київської області від 23 грудня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - поліцейський Відділення поліції №2 Вишгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області старший сержант поліції Сичевський Микола Петрович, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Славутицького міського суду Київської області з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому просив:

- скасувати постанову поліцейського Відділення поліції №2 Вишгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області старшого сержанта поліції Сичевського М.П. серія ЕНА №3318665 від 22 жовтня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400 грн;

- закрити провадження у справі за відсутності події та складу правопорушення передбаченого ч. 6 ст. 122 КУпАП.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 23 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю:

- скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №3318665 від 22 жовтня 2024 року, винесену стосовно ОСОБА_1 поліцейським Відділення поліції №2 Вишгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області старшим сержантом поліції Сичевським М.П. за ч. 2 ст. 126 КУпАП з накладенням штрафу в розмірі 3 400 гривень і закрито справу про адміністративне правопорушення;

- стягнуто з Головного управління Національної поліції в Київській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн;

- стягнуто з Головного управління Національної поліції в Київській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 1 500 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Апелянт зазначив про те, що позивачем порушено ч. 2 ст. 126 КУпАП, що слугувало підставою для прийняття постанови серія ЕНА №3318665 від 22 жовтня 2024 року, водночас при винесенні оскаржуваної постанови відповідач діяв у рамках чинного законодавства та у визначений законом спосіб, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Звернув увагу суду на те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи, обсягом наданих представником послуг, витраченим адвокатом часом та ціною позову.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22 жовтня 2024 року о 14 год. 25 хв. поліцейським відділення поліції №2 (м. Славутич) Вишгородського районного управління поліції ГУНП в Київській області старшим сержантом поліції Сичевським М.П. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3318665, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400 грн.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 22 жовтня 2024 року о 14 год. 17 хв. в м. Славутич по проспекту Незалежності 3, водій ОСОБА_1 здійснив стоянку транспортного засобу INFINITY Q50 д.н.з. НОМЕР_1 зробивши неможливим рух інших транспортних засобів, чим порушив пп. 15.10 д ПДР України, не маючи посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п. 2.1.а ПДР України, керування ТЗ особою, яка не має права керування таким ТЗ.

Вважаючи протиправною оскаржувану постанову позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач не надав доказів, які прямо вказують на вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, факт даного правопорушення відповідачем не встановлений і не підтверджений беззаперечними доказами, тому відсутні підстави для висновку про вчинення позивачем вказаного правопорушення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

Закон України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року №3353-ХІІ регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно з п. 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пп. а п. 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно з пп. д п. 15.10 ПДР стоянка забороняється у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів.

Статтею 16 Закону України "Про дорожній рух" визначено, що водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія, реєстраційному документі на транспортний засіб, або пред`явити електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), а також інші документи, передбачені законодавством.

Частина 2 ст. 126 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, що тягне відповідальність у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Згідно з ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив дійшов висновку про відсутність будь-яких доказів, які б могли підтвердити факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи 22 жовтня 2024 року о 14 год. 25 хв. поліцейським відділення поліції №2 (м. Славутич) Вишгородського районного управління поліції ГУНП в Київській області старшим сержантом поліції Сичевським М.П. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3318665, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400 грн.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 22 жовтня 2024 року о 17 год. 17 хв. в м. Славутич по проспекту Незалежності 3, водій ОСОБА_1 здійснив стоянку траснопртного засобу INFINITY Q50 д.н.з. НОМЕР_1 унеможлививши рух інших транспортних засобів, чим порушив пп. 15.10 д ПДР, а також не мав посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п. 2.1. а ПДР.

Порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами врегульовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року №340 (далі - Положення).

Відповідно до п. 2 Положення, особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Згідно з п. 3 Положення, керувати автомобілями, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми дозволяється за наявності посвідчення водія категорії "В".

Диспозицією ч. 2 ст. 126 КУпАП встановлено відповідальність у вигляді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Отже, наведеними положеннями встановлений обов`язок водія мати посвідчення категорії "В" при керуванні автомобілями, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми.

Відповідно до п. 5-1 Положення Централізоване оформлення, персоналізація, видача, повернення та обмін посвідчень водія здійснюється територіальними сервісними центрами МВС у визначені законодавством строки.

Відділення поліції №2 Вишгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області листом від 20 грудня 2024 року №СЕЛ- повідомило суд першої інстанції про те, що відповідно до даних Інформаційно - телекомунікаційної системи "Інформаційний портал національної поліції" станом на 22 жовтня 2024 року була наявна інформація щодо видачі посвідчення водія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з відкритою категорією "С", серія та номер посвідчення відрізнялось від того, що фактично було видано громадянину ОСОБА_1 . Разом з тим, станом на 19 грудня 2024 року встановлено, що 29 жовтня 2024 року до підсистеми внесені зміни, згідно яких у громадянина ОСОБА_1 відкрито категорії "В", "С" та серія і номер посвідчення мають інше значення, а саме посвідчення серії НОМЕР_2 , видане терміном дії з 29 жовтня 2024 року по 29 жовтня 2054 року, категорія "В" з 24 листопада 2012 року, категорія "С" з 21 червня 2011 року ( а.с. 47).

Разом з тим, позивачем до позовної заяви надано копію посвідчення водія серії НОМЕР_3 , відповідно до якого останній має право керування транспортними засобами категорії "В" з 24 листопада 2012 року та категорії "С" з 21 червня 2011 року ( а.с. 48).

Згідно з поясненнями поліцейського СРПП ВП №2 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області Сичевського М.П. від 18 грудня 2024 року, останній 22 жовтня 2024 року перебував в добовому наряді СРПП отримав повідомлення про те, що по проспекту Незалежності біля будинку №3 в м. Славутич стоїть автомобіль з порушенням ПДР який перешкоджає проїзду автомобіля "Укрпошти", в ході перевірки документів водія ОСОБА_1 , було встановлено, що посвідчення водія НОМЕР_3 відсутнє в ІКС ІПНП, тому він вважав його підробленим, а водія таким, що не має права керувати транспортним засобом, у зв`язку з чим виніс постанову про адміністративне правопорушення серії ЕНА №3318665 за ч. 2 ст. 126 КУпАП, на місце події викликав слідчо-оперативну групу (а.с. 50).

Як вбачається зі змісту відеозапису з портативного відеореєстратора поліцейського №2024_1022_142814_0000000_000000_0015 позивач на питання працівників поліції повідомив, що навчався у м. Києві, а посвідчення водія отримував у м. Славутич, спочатку категорії "С", а через рік категорії "В", посвідченням водія серії НОМЕР_3 користується з моменту видачі, жодних зауважень щодо його дійсності від працівників поліції не мав (01:05 хв - 03:43 хв.).

Також позивачем до позовної заяви надано копію посвідчення водія серії НОМЕР_2 виданого 29 жовтня 2024 року відповідно до якого останній має право керування транспортними засобами категорії "В" з 24 листопада 2012 року та категорії "С" з 21 червня 2011 року( а.с. 16).

Отже враховуючи встановлені обставини, а також обмін позивачем водійського посвідчення старого зразка на нове серія НОМЕР_2 , в якому відображено аналогічну інформацію щодо права керування транспортними засобами категорії "В" з 24 листопада 2012 року, що і в посвідченні водія серії НОМЕР_3 та внесенням відповідних даних до Інформаційно-телекомунікаційної системи "Інформаційний портал національної поліції", колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність належних доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Щодо доводів апелянта про неспівмірність витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції зі складністю справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу приписів ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 1 ст. 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

З аналізу зазначених норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати належать компенсації стороні, що не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів також приймає до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду, яка вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Як вбачається з матеріалів справи 28 листопада 2024 року між Адвокатським об`єднанням "Славутицька міська юридична консультація "Захист" та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги, відповідно до п. 1.1 якого предметом є надання консультацій з питань притягнення до відповідальності у справах про адміністративне правопорушення, адміністративного судочинства, підготовки процесуальних документів (адміністративного позову, клопотань та ін.), вивчення наданих довірителем документів.

Виконавець зобов`язується надати довірителю необхідну правову допомогу у правовідносинах, які є предметом договору, спору по вищевказаній справі, у час який влаштовує обидві сторони договору (п. 2.1). Довіритель зобов`язується провести оплату робіт виконавця згідно умов даного договору (п. 2.2).

Відповідно до п. 3.3 договору вартість послуг по наданню правової допомоги визначається за домовленістю сторін. З урахуванням складності справи, часу витраченого адвокатом на надання консультацій правового характеру з питань притягнення до відповідальності у справах про адміністративні правопорушення, адміністративного судочинства, вивчення документів, наданих довірителем, судової практики, складання відповідних процесуальних документів до суду (адміністративного позову, клопотання та ін.) сума витрат складає 1500 грн із розрахунку 500 грн за году:

- вивчення документів наданих довірителем для підготовки до суду, судової практики, надання консультації (1 год);

- підготовка адміністративного позову, клопотання про витребування доказів та інших процесуальних документів (2 год).

Відповідно до акта виконаних робіт від 30 листопада 2024 року виконавцем у листопаді 2024 року була надана правова допомога за договором про надання професійної правничої допомоги від 28 листопада 2024 року, а саме:

- вивчення документів наданих довірителем для підготовки до суду, судової практики, надання консультації (1 год);

- підготовка адміністративного позову, клопотання про витребування доказів та інших процесуальних документів (2 год).

Всього 3 год з розрахунку 500 грн за годину, що складає 1500 грн.

Також позивачем до матеріалів справи надано рахунок на оплату від 28 листопада 2024 року №24 на суму 1500 грн та квитанцію від 29 листопада 2024 року №1.76718619.1 на суму 1500,00 грн, отримувач АО "Славутицька міська юридична консультація "Захист", призначення платежу "сплата за надання правової допомоги згідно рахунку від 28 листопада 2024 року №24".

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив про те, що сума витрат на правничу допомогу необґрунтовано завищеною, розмір витрат не є співмірним зі складністю справи та розміром штрафу застосованого до позивача, а також часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.

Здійснюючи розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції дійшов висновку про те, що враховуючи затрачений адвокатом час та надані позивачем докази, витрати в сумі 1500 грн були фактичними та неминучими, а їх розмір обґрунтований та підтверджений належними доказами, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 23 грудня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Повне рішення виготовлено 10 червня 2025 року.

Суддя-доповідач В.В. Файдюк

Судді О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев