Справа № 420/22730/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/22730/24

Головуючий І інстанції: Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 23.08.2024р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної політики Южненської міської ради Одеського району Одеської області про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

19.07.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Управління соціальної політики Южненської міської ради, в якому просив суд:

- визнати неправомірними дії Управління соціальної політики Южненської міської ради, які полягають у відмові йому в наданні соціальної послуги «догляду вдома»;

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціальної політики Южненської міської ради про відмову в наданні соціальних послуг від 16.01.2024р. №19-01/01/-1;

- зобов`язати Управління соціальної політики Южненської міської ради на підставі ч.1 ст.12 та пп. «а» п.1 ч.2 ст.28 Закону України «Про соціальні послуги», п.п.6.1 та 6.2 розділу VI «Державного стандарту догляду вдома» (затв. наказом Міністерства соціальної політики України від 13.11.2013р. за №760) вирішити питання про надання йому соціальної послуги «догляду вдома»;

- стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціальної політики Южненської міської ради 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди;

- зобов`язати Управління соціальної політики Южненської міської ради подати протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили звіт про виконання судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до Управління соціальної політики Южненської міської ради з приводу надання йому соціальної послуги «догляду вдома» у зв`язку із тим, що він є особою з інвалідністю І групи по зору з дитинства та, згідно з довідкою МСЕК від 09.11.1998р., потребує постійного стороннього догляду. Однак, як зазначає позивач, у відповідь він отримав протиправну та безпідставну відмову в наданні соціальних послуг, у зв`язку із відсутністю за місцем проживання (вдома) отримувача соціальних послуг, який перебуває в трудових відносинах на умовах повного робочого дня.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 24.09.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.08.2024р. та прийняти нове, яким задовольнити його позивні вимоги в повному обсязі.

03.10.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

10.10.2024р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивачу - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) при повторному огляді Одеською офтальмологічною спеціалізованою МСЕК 09.11.1998р. безстроково встановлено першу групу інвалідності по зору з дитинства.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК Серія 2-18 ОД №076824, позивач потребує постійного стороннього догляду (висновок про умови і характер праці) з рекомендованими заходами по відновленню працездатності -«д/спостереження».

Починаючи з 14.10.2002р. та по теперішній час ОСОБА_1 працює у надавача соціальних послуг, а саме Комунальному закладі «Центр надання соціальних послуг Южненської міської ради Одеського району Одеської області» на посаді юрисконсульта відповідно до штатного розпису Комунального закладу, на умовах повного робочого часу - 8-годинний робочий день, 40-годинний робочий тиждень, з повним навантаження відповідно до посадової інструкції.

08.01.2024р. ОСОБА_1 звернувся до Управління соціальної політики Южненської міської ради із заявою (вх.№ 19-01/02/-1) про надання наступних соціальних послуг: догляд вдома; натуральна допомога та представництво інтересів.

Однак, Управлінням соціальної політики Южненської міської ради Одеського району Одеської області прийнято рішення від 16.01.2024р. № 19-01/01/-1 про відмову в наданні соціальної послуги «догляд вдома». Підставою відповідної відмови визначено відсутність потреби у соціальній послузі за результатами оцінювання потреб особи, у зв`язку із відсутністю за місцем проживання (вдома) отримувача соціальних послуг, який перебуває в трудових відносинах на умовах повного робочого дня.

Одночасно, позивачу роз`яснено, що соціальна послуга «догляд вдома» - заходи, що проводяться за місцем проживання (вдома) отримувача соціальної послуги протягом робочого дня надавача соціальної послуги і полягають у наданні допомоги в самообслуговуванні особам, які частково або повністю втратили/не набули здатності до самообслуговування.

16.01.2024р. Управлінням соціальної політики Южненської міської ради було прийнято рішення №19-01/01/-3 про відмову в наданні соціальної послуги «натуральна допомога».

Згідно з рішенням Управління соціальної політики Южненської міської ради від 16.01.2024р. №19-01/01/-2 за заявою від 08.01.2024р. позивачу, як особі з інвалідністю І групи, на безоплатній основі надана соціальна послуга «представництво інтересів».

19.01.2024р. позивач звернувся до Управління соціальної політики Южненської міської ради із заявою (вх.№19-01/02/-2) про надання соціальної послуги фізичний супровід осіб з інвалідністю з порушенням зору, за якою прийняте рішення від 19.01.2024р. № 19-01/01/-4 про надання зазначеної соціальної послуги.

Позивач вважає рішення Управлінням соціальної політики Южненської міської ради Одеського району Одеської області від 16.01.2024р. №19-01/01/-1 про відмову в наданні соціальної послуги «догляд вдома» протиправним та за його скасуванням звернувся до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, відсутності підстав для їх задоволення.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або ж тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Так, організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах визначає Закон України «Про соціальні послуги» від 17.01.2019р. №2671-VIII.

Соціальні послуги, за п.17 ч.1 ст.1 Закону №2671-VIII, це дії, що спрямовані на профілактику складних життєвих обставин, подолання таких обставин або мінімізацію їх негативних наслідків для осіб/сімей, які в них перебувають. Особі/сім`ї можуть надаватися одна або одночасно декілька соціальних послуг.

До базових соціальних послуг відноситься послуга - догляд вдома (п.1 ч.6 ст.16 Закону №2671-VIII).

Відповідно до п.1.4 розділу I «Державного стандарту догляду вдома» (затв. наказом Міністерства соціальної політики України від 13.11.2013р. за №760), соціальною послугою догляду вдома вважаються заходи, які проводяться за місцем проживання (вдома) отримувача соціальної послуги протягом робочого дня надавача соціальної послуги і полягають у наданні допомоги в самообслуговуванні особам, які частково або повністю втратили / не набули здатності до самообслуговування.

Пунктом 6.1 Розділу VI Державного стандарту передбачено те, що соціальна послуга догляду вдома надається за місцем проживання отримувача соціальної послуги (вдома) протягом робочого дня.

Згідно з п.6.2 Розділу VI Державного стандарту, враховуючи індивідуальні потреби отримувача соціальної послуги надавачем соціальної послуги, може бути запроваджено підсумковий облік робочого часу відповідно до ст.61 КЗпП України.

Як передбачено п.10 ч.1 ст.1 Закону №2671-VIII, отримувачі соціальних послуг - це особи/сім`ї, які належать до вразливих груп населення та/або перебувають у складних життєвих обставинах, яким надаються соціальні послуги.

У відповідності до п.15 ч.1 цієї статті, складні життєві обставини - це обставини, що негативно впливають на життя, стан здоров`я та розвиток особи, функціонування сім`ї, які особа/сім`я не може подолати самостійно.

До чинників, що можуть зумовити складні життєві обставини відносяться, зокрема, похилий вік, часткова або ж повна втрата рухової активності, невиліковні хвороби, хвороби, що потребують тривалого лікування.

У силу до п.6 ч.1 ст.1 Закону №2671-VIII, надавачі соціальних послуг - це юридичні та фізичні особи, фізичні особи - підприємці, які включені до розділу «Надавачі соціальних послуг» Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.

Надавачі соціальних послуг провадять свою діяльність у відповідності до законодавства про соціальні послуги, на підставі установчих та інших документів, якими визначено перелік соціальних послуг та категорії осіб, яким надаються такі послуги, за умови забезпечення їх відповідності критеріям діяльності надавачів соціальних послуг, встановленим Кабінетом Міністрів України.

Надавачі соціальних послуг можуть належати до державного, комунального або недержавного секторів (ч.1 ст.13 Закону №2671-VIII).

За ч.3 ст.13 Закону №2671-VIII, до надавачів соціальних послуг недержавного сектору належать підприємства, установи, організації, окрім визначених у ч.2 цієї статті, громадські об`єднання, благодійні, релігійні організації, фізичні особи - підприємці та фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності.

Фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є, зокрема, невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися (п.4 ч.6 ст.13 Закону №2671-VIII).

Частиною 7 ст.13 Закону №2671-VIII встановлено, що фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до Закону без здійснення підприємницької діяльності, виплачується компенсація за догляд.

Отримувач соціальних послуг має право на вільний вибір надавачів соціальних послуг (п.5 ч.1 ст.12 Закону №2671-VIII).

Згідно зі ст.17 Закону №2671-VIII, соціальні послуги надаються надавачами соціальних послуг державного, комунального, недержавного секторів незалежно від джерел фінансування відповідно до державних стандартів соціальних послуг.

У державному стандарті соціальних послуг:

1) встановлюються вимоги відносно забезпечення необхідного рівня доступності соціальних послуг, зокрема на кожному етапі їх надання;

2) визначаються зміст та обсяг, норми і нормативи, умови та порядок надання соціальних послуг, показники їх якості.

Державні стандарти соціальних послуг та порядок їх розроблення затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

У свою чергу, як передбачено у п.8.1 розділу VIII Державного стандарту, основні заходи, що складають зміст соціальної послуги догляду вдома, передбачають, зокрема, допомогу у веденні домашнього господарства - закупівлю та доставку продуктів харчування, ліків та інших товарів, приготування їжі, годування, доставку гарячих обідів, прибирання житла, прання, дрібний ремонт одягу, взуття, виконання різних видів дрібних ремонтних робіт у помешканні; надання інформації з питань соціального захисту населення; допомогу в отриманні безоплатної правової допомоги; допомогу в оформленні документів, внесення платежів; допомогу в обробітку присадибних ділянок для сільської місцевості (площа обробітку присадибних ділянок визначається окремо для кожного конкретного випадку, але не більше ніж 0,02 га) тощо.

Інші заходи, які за змістом п.8.1 розділу VIII Державного стандарту складають зміст соціальної послуги догляду вдома включають, зокрема, допомогу у самообслуговуванні - допомогу у вмиванні, обтиранні, обмиванні, вдяганні чи роздяганні, зміні натільної білизни, зміні постільної білизни, у користуванні туалетом; допомогу при пересуванні по квартирі; психологічну підтримку (у тому числі бесіди, спілкування, мотивацію до активності, консультації психолога); допомогу у забезпеченні технічними засобами реабілітації, навчання навичкам користування ними тощо.

Отже, переважна більшість заходів передбачених у рамках цієї послуги (наприклад, допомога у ведені домашнього господарства, придбані та доставці продуктів харчування, ліків тощо), можуть виконуватися за відсутності отримувача послуги догляду вдома та лише деякі види допомоги вказані вище, такі як особиста гігієна, допомога у прийомі їжі, переміщенні (не виключно), дійсно вимагають присутності отримувача соціальної послуги.

Зміст же та обсяг соціальної послуги догляду вдома для кожного отримувача соціальної послуги визначаються індивідуально та залежно від ступеня індивідуальної потреби отримувача соціальної послуги, а також зазначаються в договорі на отримання соціальної послуги догляду вдома.

Орієнтовний час, що необхідний для виконання кожного заходу, який складає зміст соціальної послуги догляду вдома, наведено у додатку 2 до цього Державного стандарту (п.8.2 Стандарту).

Аналізуючи наведені положення, колегія суддів зазначає, що зміст та обсяг соціальної послуги догляду вдома для кожного отримувача соціальної послуги визначаються індивідуально залежно від ступеня індивідуальної потреби отримувача соціальної послуги, тобто особи, яка отримує, дану соціальну послугу. Більше того, зміст та обсяг спірної соціальної послуги визначаються вже після прийняття рішення про її надання, зокрема, й заходів які передбачають присутність отримувача соціальної послуги.

Що ж стосується обов`язкової присутності отримувача соціальної послуги під час надання всіх видів допомоги в рамках соціальної послуги догляду вдома, то колегія суддів звертає увагу на те, що такі вимоги у чинному законодавстві відсутні.

Як встановлено колегією суддів, причиною відмови у рішенні відповідача від 16.01.2024р. №19-01/01/-1 було зазначено відсутність потреби у соціальній послузі за результатами оцінювання потреб особи саме у зв`язку з відсутністю за місцем проживання (вдома) отримувача соціальних послуг, який перебуває в трудових відносинах на умовах повного робочого дня.

Жодних інших підстав для відмови у призначенні соціальної послуги відповідачем не вказано.

Тобто, зі змісту наведеного рішення слідує, що відмова відповідача базувалася виключно на загальному припущенні про відсутність у позивача потреби в соціальній послузі догляду вдома.

У той же час, підстави для відмови у наданні соціальних послуг визначені у ст.24 Закону №2671-VIII.

До таких підстав ч.1 цієї статті віднесено лише відсутність потреби у соціальних послугах за результатами оцінювання потреб особи/сім`ї, або ж ненадання надавачем соціальних послуг тих соціальних послуг, яких потребує особа.

Таким чином, перелік підстав для відмови у наданні соціальних послуг (зокрема і догляду вдома) є вичерпним та передбачає можливість такої відмови лише у випадках, прямо передбачених законом.

Частиною 3 ст.24 Закону №2671-VIII визначено, що рішення про відмову у наданні соціальних послуг надається особі, яка звернулася із заявою про надання соціальних послуг, отримувачу соціальних послуг (або їхнім законним представникам) у письмовій формі із зазначенням причини такої відмови.

У разі відмови у наданні соціальних послуг з підстави, зазначеної у п.2 ч.1 цієї статті (ненадання надавачем соціальних послуг тих соціальних послуг, яких потребує особа), додатково зазначається інформація про надавачів соціальних послуг, які здійснюють надання відповідних соціальних послуг.

Враховуючи наведене у взаємозв`язку з документально підтвердженими обставинами справи, судова колегія доходить висновку про те, що наведені Управління соціальної політики підстави не передбачені ст.24 Закону №2671-VIII, а відповідач, у даному випадку, помилково та безпідставно ототожнив відсутність особи (отримувача послуг) за місцем його проживання в робочий час надавача соціальних послуг із відсутністю у неї потреби у спірній соціальній послузі.

Факт відсутності особи вдома в робочий час надавача соціальних послуг не обов`язково означає відсутність потреби в соціальній послузі. Отримувач послуг може потребувати догляду в інший час або мати потребу в заходах, що складають зміст соціальної послуги догляду вдома, які не вимагають її постійної присутності вдома (наприклад, прибирання, приготування їжі).

Як передбачено п.12 ч.1 ст.1 Закону №2671-VIII, оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах - це аналіз належності особи/сім`ї до вразливих груп населення, її складних життєвих обставин та визначення індивідуальних потреб особи/сім`ї, переліку та обсягу соціальних послуг, яких потребує особа/сім`я.

Оцінювання ж потреб особи/сім`ї у соціальних послугах, відповідно до ст.20 Закону №2671-VIII, здійснюється шляхом аналізу документів, фактів та інформації, зібраних під час спілкування з особою/сім`єю та їхнім найближчим оточенням, а також отриманих від юридичних та фізичних осіб у встановленому порядку. Оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах здійснюють фахівець із соціальної роботи, соціальний працівник, соціальний менеджер. У разі необхідності до оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах залучаються медичні, педагогічні працівники, психологи, реабілітологи, ерготерапевти та інші фахівці.

Системний аналіз загаданих положень Закону №2671-VIII дає підстави зробити висновок про те, що вказаний Закон передбачає індивідуальний підхід до оцінки потреб особи. Сама по собі відсутність вдома в певний час не є і не може бути єдиним критерієм для визначення відсутності потреби в соціальних послугах, оскільки така потреба має оцінюватися комплексно, враховуючи не лише фізичну присутність особи вдома (або ж графік її роботи), але й її загальний стан, здатність до самообслуговування, наявність інших форм підтримки тощо.

Таким чином, суд попередньої інстанції, розглянувши цю справу в межах заявлених позовних вимог, дійшов передчасного та помилкового висновку стосовно відсутності підстав для визнання протиправним та скасування рішення від 16.01.2024р. №19-01/01/-1 про відмову позивачу у наданні соціальних послуг, і доводи апеляційної скарги вказані висновки спростовують в повному обсязі.

Жодного спростування вищевказаних висновків відповідачем під час розгляду справи як у суді 1-ї інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не наведено та відповідних доказів не надано.

Що ж стосується позовної вимоги про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні спірної соціальної послуги, то суд апеляційної інстанції зауважує, що оскільки наслідком вказаних дій стало конкретне рішення суб`єкта владних повноважень, яке, за висновком суду, є протиправним і підлягає скасуванню, тому такий спосіб захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах є повним та достатнім способом захисту, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в даній частині.

Окрім того, у спірному випадку встановлено, що 11.09.2024р. ОСОБА_1 повторно подав заяву до Управління соціальної політики Южненської міської ради (вх.№18-01/02/-50).

За результатами розгляду зазначеної заяви відповідачем було прийнято рішення від 17.09.2024р. №18-01/01/-51 про надання позивачу соціальних послуг догляду вдома та натуральної допомоги.

На підставі прийнятого Управлінням рішення від 17.09.2024р., надавачем соціальних послуг - Комунальним закладом «Центр надання соціальних послуг Южненської міської ради Одеського району Одеської області» (рішення від 08.06.2023р. за №2302430 про реєстрацію в Реєстрі надавачів соціальних послуг) 13.09.2024р. було складено Індивідуальні плани надання соціальних послуг догляду вдома та натуральної допомоги ОСОБА_1 .

Також, 13.09.2024р. між ОСОБА_2 та Комунальним закладом «Центр надання соціальних послуг Южненської міської ради Одеського району Одеської області» укладено договір про надання соціальних послуг, який набрав чинності з дня його підписання сторонами та діє до наступного визначення ступеня індивідуальних потреб отримувача соціальної послуги, яке проводиться за потреби, але не рідше ніж один раз на рік відповідно до абз.2 п.3.4 розділу ІІІ Державного стандарту.

Наведене, по-перше, означає, що позивачу, незважаючи на ухвалене судовим першої інстанції «відмовне» рішення, було надано дві соціальні послуги: догляду вдома (спірна у даному випадку) та натуральної допомоги, що власне підтверджується Договором про надання соціальних послуг від 13.09.2024р. та Індивідуальними планами надання соціальних послуг догляду вдома та натуральної допомоги від 13.09.2024р., та, по-друге, що наразі підстави для зобов`язання відповідача вирішити питання щодо надання йому соціальної послуги догляду вдома - відсутні.

Що ж стосується доводів ОСОБА_1 про дискримінаційні дії відповідача, то колегія суддів зазначає про таке.

Загальні принципи рівності та, відповідно, недискримінації, встановлені у ст.24 Конституції України, яка гарантує, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв або ж обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено, що дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - це ситуація, коли внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Конституційний Суд України, у Рішенні від 07.07.2004р. у справі №14-рп/2004 наголосив, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.

У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію.

Згідно зі ст.6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі Вілліс проти Сполученого Королівства (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, рішення у справі Пічкур проти України від 7 листопада 2013 року, з, заява № 10441/06).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.

Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі Ван Раалте проти Нідерландів (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Водночас, апелянт, ані в суді 1-ї інстанції, ані при апеляційному перегляді судового рішення, не довів наявність дискримінаційних дій відповідача у відношенні до нього та не надав доказів, які б будь-яким підтверджували вказані ним обставини.

Також, апелянт не довів і наявність сукупності усіх обов`язкових елементів, що є передумовою для відшкодування суми моральної шкоди: протиправність діяння заподіювача шкоди, наявність такої моральної шкоди, причинний зв`язок між протиправними діями та самою шкодою, а також вина заподіювача шкоди.

Отже, зважаючи на те, що відповідачем було прийнято рішення про надання спірної соціальної послуги, а також враховуючи положення ст.ст.23,1167 та 1173 ЦК України, колегія суддів вважає недоведеними з боку ОСОБА_1 належними, допустимими та достатніми доказами наявності моральної шкоди саме за не надання йому соціальної послуги догляду вдома, та, як наслідок, про відсутність підстав для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 100000 грн.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про часткове задоволення даного позову.

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціальної політики Южненської міської ради Одеського району Одеської області про відмову ОСОБА_1 в наданні соціальних послуг від 16.01.2024 року №19-01/01/-1.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 09.06.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко