Справа № 127/18091/23
Суддя: Федчишен С. А.
Дата ухвалення: 2025-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/137/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління державної міграційної служби України у Вінницькій області ДМС України про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до управління державної міграційної служби України у Вінницькій області ДМС України про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження. Позов мотивовано тим, що рішенням головного спеціаліста відділу організації запобігання

нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС у Вінницькій області № 13

про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця

або особи без громадянства від 26 травня 2023 року вирішено примусово

повернути до країни походження або третьої країни, громадянина

російської федерації ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати мене покинути територію України не пізніше 22.06.2023року. Рішення мотивоване тим, що позивач дійсно є громадянином російської федерації, останній перетин державного кордону України у напрямку «в`їзд» здійснив 14.05.2022 року по національному паспорту, після закінчення визначеного терміну перебування самостійно не виїхав, з приводу добровільного повернення на батьківщину, продовження строку тимчасового перебування, захисту в Україні до органів чи підрозділів ДМС України за місцем тимчасового перебування не звертався. За порушення встановлених правил перебування в Україні, а саме: ухилення від виїзду з України після закінчення визначеного терміну перебування на позивача складено адміністративний протокол за частиною 1 статті 203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу. В оскаржуваному рішенні зазначено, що позивач перебуває в Україні з порушенням встановлених правил перебування, не працює, дозвіл на застосування праці відсутній, до кримінальної відповідальності не притягувався, не має невиконаних майнових чи інших зобов`язань перед Україною, юридичними чи фізичними особами в Україні, відсутні обставини, які забороняли б позивачу примусове повернення з України в країну походження чи третю країну відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року. Вважає, що рішення головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС у Вінницькій області № 13 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 26 травня 2023 року про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни та зобов`язання його покинути територію України не пізніше 22.06.2023 року, є протиправним та таким, що порушує його права, і підлягає скасуванню, зважаючи на наступне.При прийнятті оскаржуваного рішення не враховано, що позивач народився в Україні ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області, його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , брат ОСОБА_4 є громадянами України, зареєстровані та постійно проживають в АДРЕСА_1 , який належить матері на праві власності на підставі договору купівлі-продажу будинку від 16 січня 2009 року. Брат позивача - ОСОБА_4 з 26.02.2022 року по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач народився в Україні, в 1990 році переїхав з батьками до росїї, а з 2008 року постійно проживав в Україні в смт. Вороновиця Вінницького району Вінницької області з батьками в будинку АДРЕСА_1 , з січня 2018 року по травень 2022 року періодично виїжджав до російської федерації на роботу, а з травня 2022 року постійно проживаю за вказаною адресою з батьками та братом. Відповідно до рішення УДМС України у Вінницькій області від 24 травня 2019 року позивач набув громадянство України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянств України», що підтверджується довідкою № 383/2019 УДМСУ у Вінницькій області від 24 травня 2019 року та тимчасовим посвідченням. Рішенням УДМС України у Вінницькій області від 18.05.2022 року оформлено припинення громадянства України позивача відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України « Про громадянство України». Позивач постійно проживає разом батьками в будинку АДРЕСА_1 , допомагає батькам вести домашнє господарство, має міцні соціальні зв`язки в Україні, за період проживання в Україні у нього склалися сталі відносини з мешканцями населеного пункту, за місцем проживання характеризуюсь позитивно, позивач не переховується від органів державної влади, до кримінальної та адміністративної відповідальності України не притягався. Про вказані обставини було відомо відповідачу на час складання оскаржуваного рішення, оскільки позивач неодноразово після повернення в Україну в травні 2022 року в усному порядку звертався до працівників УДМС з питання легалізації перебування на території України, на що отримував відповіді, що проблемних питань у нього не буде, оскільки на всій території України введено воєнний стан. 25.05.2023 року позивач згідно з викликом повісткою з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 для мобілізації, однак його було направлено до Управління державної міграційної служби у Вінницькій області, оскільки він не є громадянином України, де відносно нього був складений адміністративний протокол за частиною 1 статті 203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу. Вважає, що рішення № 13 від 26.05.2023 року, прийняте відповідачем у порушення законодавства, а саме ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п. 2 розділу II, п. 10 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150, та підлягає скасуванню. Оскільки, позивач повернувся в Україну 14 травня 2022 року для возз`єднання з батьками, які є громадянами України, постійно проживаю з ними в будинку АДРЕСА_1 , допомагає батькам вести домашнє господарство, має міцні соціальні зв`язки в Україні, за період проживання в Україні у нього склалися сталі відносини з мешканцями населеного пункту, за місцем проживання характеризуюсь позитивно, він не переховується від органів державної влади, до кримінальної та адміністративної відповідальності України не притягався, має намір припинити громадянство росії та отримати громадянство України. Просить визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС у Вінницькій області № 13 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 26 травня 2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни, громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання мене покинути територію України не пізніше 22.06.2023 року.

Ухвалою суду від 21.06.2023 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

21.09.2023 року ухвалою суду зупинено провадження до набрання законної сили рішення у справі № 120/12262/23.

Ухвалою суду від 07.05.2024року відновлено провадження по справі.

29.05.2024 року ухвалою суду зупинено провадження до набрання законної сили рішення у справі №120/17269/23.

Ухвалою суду від 07.04.2025року відновлено провадження по справі.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення з підстав викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Так, при розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням головного спеціаліста відділу організації запобігання

нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС у Вінницькій області № 13

про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця

або особи без громадянства від 26 травня 2023 року вирішено примусово

повернути до країни походження або третьої країни, громадянина

російської федерації ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати його покинути територію України не пізніше 22.06.2023року.

Рішення мотивоване тим, що позивач є громадянином російської федерації, останній перетин державного кордону України у напрямку «в`їзд» здійснив 14.05.2022 року по національному паспорту, після закінчення визначеного терміну перебування самостійно не виїхав, з приводу добровільного повернення на батьківщину, продовження строку тимчасового перебування, захисту в Україні до органів чи підрозділів ДМС України за місцем тимчасового перебування не звертався.

Відповідно до статті 26 Конституції України, частини 1 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

В той же час частиною 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI прямо вказано на зобов`язання іноземців та осіб без громадянства неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно наявність посвідки на постійне проживання як документа на право на постійне проживання в Україні в жодному разі не звільняє іноземця чи особу без громадянства від відповідальності за порушення ним міграційного законодавства України.

Тобто, законодавець в розумінні вище зазначених норм права не лише наділяє іноземця та особу без громадянства певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем чи особою без громадянства свого правового становища у легалізований спосіб.

Звертаємо увагу суду, що в першу чергу особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, уникаючи при цьому зловживанням своїми правами та нехтуванням обов`язками.

Як встановлено в судовому засіданні про що не заперечував і позивач, останній має громадянство росії.

Відповідно до витягу з інтегрованої міжвідомчої інформаційно- телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, Аркан позивач ОСОБА_1 , останній раз перетин державного кордону України у напрямку «в`їзд» здійснив 14.05.2022 року через пункт пропуску «Могилів-Подільський» як іноземний громадянин, пред`явивши посадовій особі Державної прикордонної служби України зазначений паспорт громадянина російської федерації.

Станом на 14.05.2022 року між Україною і російською федерацією ще діяв безвізовий порядок поїздок їх громадян, встановлений угодою між урядом України і урядом російської федерації від 16.01.1997 року.

Відповідна угода припинена постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2022 року №692.

Право на набуття громадянства України чи отримання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання надавало йому також територіальне походження. ОСОБА_1 , народився у смт. Арбузинка Арбузинського району Миколаївської області, що підтверджується доданою до позовної заяви копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , повторно виданим 15.05.1982 року відділом реєстрації актів громадського стану Арбузинського районного управління юстиції Миколаївської області, саме правом на набуття громадянства України за територіальним походженням у відповідності з частиною 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року позивач скористався у 2019 року, на підставі поданої заяви ним особисто - рішенням управління ДМС України у Вінницькій області від 24.05.2019 року позивач набув громадянство України.

Вказаний факт підтверджується доданою до позовної заяви копією довідки №383/2019 та здійсненими перевірками.

23.07.2019 року ОСОБА_1 , був документований тимчасовим посвідченням громадянина України № НОМЕР_3 на термін до 24.05.2021 року.

Однак, ОСОБА_1 , не виконав взяте на себе зобов`язання про вихід з громадянства російської федерації - впродовж двох років перед повномасштабним вторгненням в Україну збройних сил країни-агресора, у нього було більш ніж достатньо часу від дати набуття громадянства України звернутися до дипломатичного представництва російської федерації безпосередньо на території України з приводу виходу з її громадянства та надати Державній міграційній службі України підтверджуючі документи.

Свідоме невиконання ОСОБА_1 , зобов`язання стосовно виходу з громадянства російської федерації засвідчується зокрема даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, Аркан, наявним у нього паспортним документом громадянина російської федерації.

Наслідком невиконання позивачем зобов`язання стосовно виходу з громадянства російської федерації стало рішення управління ДМС України у Вінницькій області від 18.05.2022 року про припинення його громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року.

Позивач у зазначений строк за межі України не виїхав та на даний час продовжує перебувати в Україні.

З наведеного слідує, що позивач порушив вимоги пункту 68 Порядку № 321 та його подальше перебування на території України є незаконним.

Частиною 3 статті 3 Закону № 3773-УІ передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частиною 2 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За порушення встановлених правил перебування в Україні, а саме: ухилення від виїзду з України після закінчення визначеного терміну перебування на позивача складено адміністративний протокол за частиною 1 статті 203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що позивач перебуває в Україні з порушенням встановлених правил перебування, не працює, дозвіл на застосування праці відсутній, до кримінальної відповідальності не притягувався, не має невиконаних майнових чи інших зобов`язань перед Україною, юридичними чи фізичними особами в Україні, відсутні обставини, які забороняли б позивачу примусове повернення з України в країну походження чи третю країну відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року.

Відповідно до абзаців 1 та 3 частини 1 статті 30 Закону № 3773-УІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є, зокрема, реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», 10) іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, або якщо строк їх тимчасового проживання на території України продовжено в установленому порядку, якщо інше не встановлено законом; 14) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

За змістом ч. 3 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

Пунктом 68 Порядку № 321 передбачено, що іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України у місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. 6. Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Так, відповідачем, на виконання вищевказаних вимог було прийнято оскаржуване рішення № 13 про примусове повернення в країну походження або третьої країни іноземця, та зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 22.06.2023 року.

Таким чином, у громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 наразі відсутні документи на проживання в Україні. Відтак, існує ризик, що позивач може завдати істотної шкоди охоронюваним інтересам держави та окремих громадян.

Верховний Суд в постанові від 29.05.2023 по справі № 522/5683/22 зазначив, що «З огляду на те, що на території України з 24.02.2022 триває військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим, таким, у якому існує нагальна потреба та, що відповідає легітимній меті його здійснення - ефективного реагування держави на загрози її безпеці».

Згідно правової позиції ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17р., необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285).

Україна як держава зобов`язана забезпечити взяті на себе зобов`язання щодо запровадження обмежень на в`їзд іноземців на її територію виключно з тих підстав і в тому порядку, які передбачені законодавством України.

Оцінюючи в сукупності вищевказані документи, суд вважає, що позивачем не представлено беззаперечних доказів того, що в разі повернення до країни свого походження його життю або свободі загрожуватиме небезпека через наявність політичних переконань та/або іншої діяльності.

Сукупність вказаних обставин в їх нерозривному зв`язку вказує на те, що визначені законом перешкоди для прийняття відповідачем спірного рішення про примусове повернення позивача не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час судового розгляду.

Окрім того, позивач, вчинивши усі передбачені законом дії, має змогу повернутися на територію України, так як оскаржуваним рішенням не заборонено останньому в`їзд на її територію.

Отже, позивач знаходиться на території України нелегально, що є порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, що відповідно було підставою для прийняття відповідачем рішення про примусове повернення позивача до країни походження.

Між тим, посилання позивача та його представника не спростовують факт незаконного перебування позивача на території України.

Крім того, суд враховує, що позивач, з дня його виявлення та по день винесення рішення, з відповідною заявою, а також з заявою про набуття громадянства, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до відповідача не звертався.

Відтак, суд приходить до висновку, що дії відповідача під час прийняття оскаржуваного рішення є правомірними, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України і законами України, в тому числі й положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому правові підстави щодо скасування рішення про примусове повернення відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19 Конституції України, ст.ст. 77, 241-246, 250, 251, 255, 288, 295, 297 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до управління державної міграційної служби України у Вінницькій області ДМС України про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 10.06.2025року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 .

Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області ДМС України, м. Вінниця, вул. Пирогова, 4, .

Суддя: