Справа № 320/12522/23
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2025-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2025 року м. Київ № 320/12522/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання протиправною бездіяльність,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо не проведення розгляду письмового звернення ОСОБА_1 від 03.01.2023;

- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути звернення та надати письмову відповідь позивачу за результатами розгляду.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 03.01.2023 року звернувся до Міністерства оборони України із письмовим зверненням, у якому порушив питання щодо проведення службового розслідування за фактом отримання ним травми під час проходження військової служби. Станом на дату звернення до суду відповіді на вказане звернення він не отримав. Позивач вважає таку бездіяльність Міністерства оборони України протиправною, оскільки вона порушує його право на звернення до органу державної влади та обов`язок такого органу надати відповідь у строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян». На підставі викладеного Позивач просить визнати бездіяльність відповідача протиправною, зобов`язати його розглянути звернення та надати письмову відповідь за результатами його розгляду.

Відповідач із позовними вимогами не погоджується, вказуючи, що не отримував звернення Позивача від 03.01.2023 року, а подані Позивачем копія звернення та скріншот електронного листа не є належними доказами факту його надсилання та отримання Міністерством оборони України. Крім того, Відповідач зауважує, що Позивач звертався не безпосередньо до органу, уповноваженого проводити службове розслідування, а до органу, який не є розпорядником відповідної інформації. З огляду на це відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, а у задоволенні позову просить відмовити.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 21.04.2023 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

ОСОБА_1 (далі позивач), є громадянином України, що підтверджується копією паспорта та реєстраційного номера облікової картки платника податків, долученими до матеріалів справи.

Згідно з наданими документами, позивач був мобілізований до лав Збройних Сил України 04 травня 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 04.05.2022 по 06.06.2022 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , після чого з 07.06.2022 був переведений до військової частини НОМЕР_2 на посаду стрільця-санітара.

19.05.2022 року, під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 , позивач зазнав травм, що, за його твердженням, вплинули на можливість повноцінного проходження подальшої служби. У зв`язку з цим, 18.10.2022 позивач звернувся з рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 щодо проведення службового розслідування. Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, за його твердженням, йому було усно повідомлено про необхідність звернутися до військової частини НОМЕР_3 , як до правонаступника розформованої військової частини НОМЕР_1 .

Позивач звернувся до в/ч НОМЕР_3 , проте отримав відповідь, що дана частина не є правонаступником в/ч НОМЕР_1 та не має повноважень проводити розслідування щодо фактів, пов`язаних з проходженням служби в іншому підрозділі. Також позивачу було повідомлено, що документи розформованої частини НОМЕР_1 передані до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України. У відповідь на звернення до архіву позивач отримав повідомлення, що документи зазначеної частини до архіву не надходили, а їх місцезнаходження невідоме.

03.01.2023 року позивач звернувся до Міністерства оборони України із електронним зверненням, а 05.01.2023 також направив аналогічне звернення до ІНФОРМАЦІЯ_2 поштовим зв`язком. Станом на день подання позову позивач стверджує, що жодної відповіді на своє звернення не отримав.

Позивач вважає бездіяльність Міністерства оборони України щодо не розгляду його звернення протиправною, оскільки, на його думку, вона порушує гарантії, передбачені Законом України «Про звернення громадян» та ст. 40 Конституції України. Вважаючи, що бездіяльність відповідача перешкоджає реалізації його права на соціальний захист та звернення до уповноважених органів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Згідно з ч.ч. 1, 3, 4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про звернення громадян» Скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

В свою чергу, відповідач не надав на скаргу позивача відповіді.

Належить зазначити, що бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта, тобто нездійснення/невчинення дій, які особа повинна була і могла вчинити, тоді як дією є сукупність вчинків кого-небудь, здійснення особою певних функцій/обов`язків у межах наданих повноважень, тощо.

VI. Оцінка суду

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справ керується принципом верховенства права, зокрема такими його елементами, як законність, справедливість, пропорційність та розумність.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин шляхом справедливого, неупередженого і своєчасного розгляду справ.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи вчинено такі дії (чи бездіяльність) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу пропорційності.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доведення правомірності цієї бездіяльності покладається на відповідача. Водночас, позивач повинен довести факт звернення до суб`єкта владних повноважень та наявність обов`язку останнього діяти у відповідь на таке звернення.

Відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні звернення до органів державної влади, а також одержувати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Законом України «Про звернення громадян» встановлено, що органи державної влади, до яких надійшло звернення, зобов`язані розглянути його по суті у строк не більше одного місяця, а звернення, що не належить до повноважень відповідного органу, має бути переслане належному суб`єкту в п`ятиденний строк (стаття 7).

Оцінивши доводи позовної заяви, заперечення відповідача, а також письмові докази, суд приходить до таких висновків.

Щодо обставин травмування та необхідності проведення службового розслідування.

У позовній заяві позивач зазначає, що 19 травня 2022 року під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 отримав травму, яка, за його словами, вплинула на стан здоров`я та унеможливлює повноцінне виконання службових обов`язків. На підставі цього позивач вважає за необхідне проведення службового розслідування для з`ясування обставин отримання травми, що, у свою чергу, дозволить пройти військово-лікарську комісію та реалізувати право на соціальні гарантії.

Суд бере до уваги аргументи відповідача про те, що позивачем не було надано жодних належних доказів того, що травмування мало місце саме під час проходження служби, зокрема первинного рапорту про подію, акту про нещасний випадок, медичних документів чи інших доказів, що підтверджують факт ушкодження здоров`я 19.05.2022. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що перше офіційне звернення до командування з рапортом щодо травмування було подано позивачем лише у жовтні 2022 року, тобто приблизно через п`ять місяців після події та після переведення його до іншої військової частини.

Як встановлено матеріалами справи, позивач у період з 04 травня по 06 червня 2022 року проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , після чого був переведений до в/ч НОМЕР_2 . У жовтні 2022 року позивач звернувся з рапортом до колишньої частини служби. У подальшому, не отримавши результатів розслідування, він ініціював звернення до інших військових частин, які, на його думку, могли бути правонаступниками, а також до Міністерства оборони України.

Суд зазначає, що обов`язок доказування обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, покладається на позивача відповідно до статей 73 та 77 КАС України. У справах про оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень критичним є доведення того, що звернення, з приводу якого заявляється бездіяльність, містило належне фактичне обґрунтування. Відсутність будь-якого документа, який підтверджує факт травмування або встановлює його зв`язок із проходженням служби, а також значна затримка з поданням відповідного рапорту, не дозволяють дійти висновку, що позивач реалізував право на звернення належним чином і в межах передбаченої процедури.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13 квітня 2022 року у справі № 420/13091/21, де суд зазначив, що саме по собі суб`єктивне переконання особи у наявності порушеного права, не підкріплене належними доказами, не може бути підставою для визнання дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позивач не довів факту отримання ним травми у період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 , а також не обґрунтував потреби в службовому розслідуванні належними доказами. З огляду на це, суд не вбачає підстав вважати, що обов`язок відповідача реагувати на відповідне звернення на підставі норм законодавства.

Щодо доводів позивача про неможливість звернення до належного суб`єкта у зв`язку з розформуванням військової частини, суд зазначає таке.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що після отримання травми під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 позивач не мав змоги ініціювати службове розслідування або отримати відповідь по суті, оскільки, за його твердженням, зазначена частина була розформована. Поданий у жовтні 2022 року рапорт до цієї частини, як стверджує позивач, не був розглянутий, натомість йому повідомили про необхідність звернення до військової частини НОМЕР_3 , яка, як він припускав, є правонаступником А4093. Проте ця частина також відмовилася проводити службове розслідування, посилаючись на відсутність відповідних повноважень та документів. За цих обставин, на переконання позивача, єдиним доступним органом для розгляду звернення залишалося Міністерство оборони України, як вищий орган у системі військового управління.

З доводів відповідача вбачається, що військова частина НОМЕР_3 не є правонаступником А4093, що прямо зазначено у листі, долученому до матеріалів справи. Жодного документа, який би підтверджував правонаступництво чи передачу повноважень, позивач не надав. Водночас, звертає увагу відповідач, сам факт розформування військової частини не породжує автоматичного переходу її функцій до іншої частини чи до Міністерства оборони. МОУ не виконує функції розформованих підрозділів, не є їх оперативним або правовим правонаступником, а тому не наділене повноваженнями щодо розгляду звернень, які стосуються службових ситуацій у ліквідованій частині.

Як вбачається з матеріалів справи, військова частина НОМЕР_1 справді припинила існування. Лист військової частини НОМЕР_3 від 14.11.2022 підтверджує, що вона не є правонаступником, не володіє матеріалами щодо позивача та не має змоги провести службове розслідування. Додатково, позивач звертався до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України, однак отримав відповідь про відсутність у ньому документів розформованої частини та невідоме місцезнаходження їх оригіналів. Попри це, з боку позивача не вживались дії, спрямовані на з`ясування правового статусу суб`єкта, який міг би розглянути звернення по суті, зокрема через подання запитів до вищого командування чи шляхом звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту.

Суд виходить із того, що розформування військової частини не створює обов`язку для Міністерства оборони України виконувати дії, які раніше були покладені на цю частину, якщо такі повноваження прямо не передбачені чинним законодавством. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 420/13502/21, у якій зазначено, що припинення існування структурного підрозділу не змінює загального розподілу повноважень, визначених законом, а спрямування вимог до органу вищого рівня можливе лише за умови доведення наявності у нього відповідної компетенції.

У підсумку суд вважає, що об`єктивні труднощі у встановленні належного суб`єкта владних повноважень у зв`язку з розформуванням частини не звільняють позивача від обов`язку належним чином визначити відповідача та обрати спосіб захисту, який відповідає характеру спірних правовідносин. Встановлені обставини не підтверджують того, що саме Міністерство оборони України мало обов`язок реагувати на звернення позивача або заміщати функціонально розформовану військову частину в питанні службового розслідування.

Щодо звернення позивача до Міністерства оборони України та невиконання цим органом обов`язку надати відповідь.

Із позовної заяви вбачається, що 03 січня 2023 року позивач звернувся до Міністерства оборони України із зверненням у електронній формі, в якому порушив питання щодо проведення службового розслідування за фактом травмування під час проходження військової служби. В подальшому, не отримавши відповіді, позивач дійшов висновку про наявність протиправної бездіяльності з боку Міністерства та звернувся до суду з вимогою про зобов`язання відповідача надати письмову відповідь за результатами розгляду його звернення.

На обґрунтування поданих вимог позивач надав копію самого звернення від 03.01.2023 року та скріншот комп`ютерного екрану, який, на його думку, свідчить про надсилання зазначеного звернення на електронну адресу Міністерства оборони України - .

Разом із тим, належного, беззаперечного підтвердження того, що відповідне звернення було фактично доставлено до Міністерства оборони України, до матеріалів справи не долучено. На поданому зображенні відсутні будь-які технічні параметри, які б дозволяли достовірно встановити не лише факт відправлення, а й сам факт взаємодії з поштовим сервером відповідача - зокрема, відсутні вихідні SMTP-дані, системна квитанція про доставку, підтвердження доставки з боку адресата, унікальний ідентифікатор повідомлення або відповідь поштового сервера.

Відповідач, у свою чергу, категорично заперечив факт отримання звернення та надав копію службового листа до Управління по роботі зі зверненнями громадян та доступу до публічної інформації, в якому вказано, що відомості про надходження звернення ОСОБА_1 від 03.01.2023 відсутні. Також не виявлено жодного запису про вхідну кореспонденцію з такими параметрами в обліковій системі. Таким чином, навіть за умови, що звернення було дійсно сформоване позивачем, його подання до Міністерства залишається недоведеним.

Суд наголошує, що відповідно до статей 73, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, саме позивач зобов`язаний довести обставини, на яких ґрунтується його позов. У справах, що стосуються оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень, ключовим є встановлення юридичного факту, з яким пов`язується виникнення обов`язку відповідача - зокрема, отримання звернення. Якщо такий факт не доведено, відповідно не виникає і обов`язку щодо розгляду звернення по суті, а відтак - не може бути визнано наявності бездіяльності.

Верховний Суд у постанові від 16.06.2021 у справі № 826/5953/17 виклав правову позицію, згідно з якою:

«Обов`язок суб`єкта владних повноважень розглянути звернення виникає лише у випадку його належного надходження до цього суб`єкта. Непідтверджене звернення не може бути підставою для висновку про порушення обов`язку щодо його розгляду».

Наведена практика узгоджується також із висновками Верховного Суду у постановах від 15.10.2020 у справі № 160/2369/20 та від 03.03.2022 у справі № 160/8117/21, в яких підкреслено, що належність доказів у справах про бездіяльність повинна відповідати підвищеним стандартам достовірності, зокрема коли йдеться про електронну форму звернення.

Суд критично оцінює спробу позивача обґрунтувати свої вимоги на підставі документів, що не мають правової сили, зокрема - скріншотів, які не містять жодних цифрових слідів або підтверджень факту взаємодії між сторонами. Такі матеріали не можуть вважатися належними доказами в адміністративному процесі, особливо в умовах прямої суперечки щодо факту отримання звернення.

Крім того, навіть за гіпотетичного припущення, що звернення таки було направлене, воно не супроводжувалося будь-яким підтвердженням отримання, реєстрації чи обробки. Позивач не вжив жодних заходів для перевірки статусу звернення - зокрема, не надав жодного повідомлення про вручення, не здійснив повторного направлення, не звертався до гарячої лінії або іншим способом не засвідчив своє прагнення отримати зворотній зв`язок. Така поведінка з боку позивача свідчить про формальний, а не добросовісний характер реалізації свого права на звернення.

У підсумку, суд констатує, що доказів на підтвердження надходження звернення від 03.01.2023 року до Міністерства оборони України в матеріалах справи немає, а тому вказане звернення не може вважатися таким, що породило юридичний обов`язок відповідача вчинити певні дії, зокрема - надати письмову відповідь.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутність відповіді з боку Міністерства оборони України на зазначене звернення не може бути розцінена як протиправна бездіяльність, оскільки у відповідача не виникло відповідного процесуального або матеріального обов`язку. Позов у цій частині є безпідставним.

Вимога зобов`язати МОУ вчинити дії.

Позивач у межах позовних вимог просить суд зобов`язати Міністерство оборони України розглянути його звернення та надати письмову відповідь. Таке формулювання вимоги передбачає фактичне втручання суду в адміністративну діяльність центрального органу виконавчої влади та підміну його функціонального призначення. Фактично, позивач намагається покласти на Міністерство обов`язок вчинити дії, які прямо не передбачені його компетенцією, не належать до його предметної юрисдикції та жодним нормативним актом не віднесені до його обов`язків у відповідних правовідносинах.

З аналізу чинного законодавства вбачається, що Міністерство оборони України не здійснює службових розслідувань за фактами травмування військовослужбовців. Відповідно до наказу МОУ від 27.10.2021 № 332, функція розслідування покладається на командирів військових частин, у яких мала місце подія. Організаційна та адміністративна підпорядкованість військових частин Міністерству не означає автоматичного набуття ним повноважень здійснювати ті чи інші дії замість підпорядкованих органів.

Більше того, навіть якби таке звернення було отримано, Міністерство не має правових механізмів реалізації поставленого перед ним позивачем обов`язку, а суд не наділений повноваженнями підміняти державні органи у визначенні їх виконавчої компетенції. Вимога, заявлена позивачем, є не просто необґрунтованою - вона юридично хибна, процесуально недопустима та суперечить принципу розмежування гілок влади, закріпленому в статті 6 Конституції України.

Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 у справі № 160/2236/19 однозначно сформулював позицію:

«Суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити дії, які не входять до меж його компетенції, навіть якщо їх вчинення, на думку позивача, є необхідним для захисту його прав».

Аналогічно, у справі № 160/3495/20 постановою від 17.02.2021 зазначено, що «неналежність визначення суб`єкта владних повноважень не звільняє позивача від обов`язку коректного формулювання способу захисту».

У цій справі позивач уникає чіткого окреслення того, які саме дії має вчинити відповідач, у чому полягає їхній правовий зміст, яка їхня підстава, у межах яких повноважень вони повинні бути реалізовані та який очікуваний результат. Позовна вимога є абстрактною, декларативною та фактично спрямованою не на захист конкретного права, а на створення ілюзії реагування органу влади.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про зобов`язання Міністерства оборони України розглянути звернення є необґрунтованою, юридично некоректною та такою, що не відповідає жодному визначеному законом способу захисту. Реалізація цієї вимоги судом означала б перевищення меж судового контролю і втручання в дискреційні функції органу виконавчої влади.

У зв`язку з цим у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії слід відмовити як такій, що суперечить принципам публічного права, перевищує межі судового втручання та не має нормативного підґрунтя.

VІI. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIІI. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

У зв`язку із відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.