Справа № 826/3461/17
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

Справа № 826/3461/17

09 червня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Баб`юка П.М., судді Дерех Н.В., судді Грицюка Р.П., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційний суд міста Києва в особі Голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду міста Києва Орлюки Дмитра Леонідовича, Державної судової адміністрації, третя особа Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебувала справа позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду міста Києва, Державної судової адміністрації України, третя особа Державна казначейська служба України, в якому позивач просила:

визнати протиправними дії Апеляційного суду міста Києва, Державної судової адміністрації України про відмову у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв`язку із відставкою;

зобов`язати Апеляційний суд міста Києва, Державну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 271150,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2018 у справі №826/3461/17 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.03.2018 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.07.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.03.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2018 залишено без змін.

18.05.2020 ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

В обґрунтування цієї заяви позивач вказує, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2018 у справі №826/3461/17 вказано, що відповідачами було доведено правомірність своєї поведінки, оскільки право на відставку нею було реалізовано після набрання чинності Законом України №1166-V1I від 27.03.2014 "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" і правові підстави для виплати позивачу як судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, були відсутні.

Зазначає, що мотивуючи свій висновок, суд зазначив, що частиною першою статті 136 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010 "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону №887-VII від 14.03.2014 було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Разом з тим, Законом України №1166-VII від 27.03.2014 "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, виключено статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Рішення щодо неконституційності Закону України №1166-VI1 від 27.03.2014 "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення статті 136 із Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Конституційним Судом України не приймалося.

Вказує, що Рішенням Конституційного Суду України №2-р(11)/2020 від 15 квітня 2020 року - справа № 3-311/2018( 4182/18.4632/19.5755/19), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-V1I, яким із Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI в редакції до внесення змін Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VII1 виключено статтю 136, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), оскільки суперечить ч.1 ст.8 Конституції України з огляду на його невідповідність принципові верховенства права у частині, що стосується легітимних очікувань особи.

Ухвалою суду від 04.06.2020 відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2018 у справі №826/3461/17. Постановлено здійснювати розгляд заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами колегією у складі трьох суддів у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Призначено судове засідання на 23.06.2020 о 13:30 год.

Згідно довідки секретаря судового засідання від 23.06.2020 у зв`язку із перебуванням одного із суддів складу суду у відпустці розгляд справи відкладено.

Згідно довідки секретаря судового засідання від 28.07.2020 у зв`язку із перебуванням головуючого судді у відпустці розгляд справи відкладено.

Згідно довідки секретаря судового засідання від 08.09.2020 у зв`язку із неприбуттям представників сторін у судове засідання, суд ухвалив продовжити розгляд справи в режимі письмового провадження.

Ухвалою суду від 24.12.2020 заяву ОСОБА_1 про заміну неналежного відповідача задоволено. Замінено первісного відповідача Апеляційний суд міста Києва належним відповідачем - Апеляційний суд міста Києва в особі Голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду міста Києва Орлюки Дмитра Леонідовича.

Статтями 1, 2 Закону України від 13.12.2022 №2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон №2825-ІХ) постановлено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва та утворити Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

За наслідками автоматизованого розподілу судових справ між судами Тернопільський окружний адміністративний суд визначено для розгляду справи №826/3461/17.

Матеріали адміністративної справи №826/3461/17 надійшли на адресу Тернопільського окружного адміністративного суду 27.02.2025 та за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд головуючому судді Баб`юку П.М.

Ухвалою судді від 05.03.2025 прийнято до провадження заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі №826/3461/17. Постановлено розгляд заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами здійснювати колегією у складі трьох суддів. Розпочати розгляд заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами по суті в порядку письмового провадження.

Також даною ухвалою запропоновано учасникам справи у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали, у разі зміни обставин справи, надати суду додаткові пояснення.

Згідно протоку від 05.03.2025 визначено склад колегії суддів.

Визначаючись щодо поданої заяви від 18.05.2020, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуте за нововиявленими або виключними обставинами.

Пунктом 1 частини 5 статті 361 КАС України передбачено, що підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

В силу приписів частини 6 КАС України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до частин 1, 2 статті 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Згідно із частиною 4 статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Отже, у адміністративному судочинстві перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є особливим видом провадження.

На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати обставину (підставу), яка виникла пізніше ухвалення судового рішення.

Тобто, перегляд справи у зв`язку з виключними обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд уже розглянутої справи з урахуванням підстав, які виникли після ухвалення судового рішення.

Наведений висновок щодо застосування положень пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України викладено в ухвалі Верховного Суду від 29.1.2024 у справі №420/6659/20.

Рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 у справі № 2-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII.

Ухвалюючи таке рішення Конституційний Суд констатував, що до внесення змін Законом № 1166-VII частиною першою статті 136 Закону № 2453-VІ було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Виходячи із системного аналізу положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII, а також пояснювальної записки до проекту Закону України про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні (реєстр. № 4576) Конституційний Суд важав наявними підстави стверджувати, що законодавець оспорюваним положенням Закону № 1166-VII тимчасово змінив порядок матеріального забезпечення суддів, посилаючись на введення режиму запобігання фінансової катастрофи, реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та забезпечення соціальної підтримки усіх громадян виходячи з фінансових можливостей держави.

Конституційний Суд України при розгляді справи № 2-р/2020 наголосив на юридичній позиції, викладеній в його Рішенні від 19.11.2013 № 10-рп/2013, відповідно до якої за своєю юридичною природою вихідна допомога є додатковою гарантією матеріального забезпечення судді у разі його виходу у відставку, а її розмір та порядок виплати підлягають регулюванню на законодавчому рівні.

Наведене надало Конституційному Суду України підстави стверджувати, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII не суперечать вимогам статті 21, частини третьої статті 22, частин першої, другої статті 24, частини першої статті 126 Конституції України.

При цьому, право судді на вихідну допомогу при виході у відставку, яке і було скасоване вказаним положенням, Конституційний Суд України не відніс ані до конституційних гарантій незалежності суддів, ані до передбачених Конституцією України соціальних прав громадян чи їх інших конституційних прав, визначивши суть правової проблеми у тому, що розмір вихідної допомоги судді, який має право на відставку і виходить у відставку, на відміну від розміру грошової винагороди судді та розміру його довічного утримання, не гарантується на конституційному рівні. Тому, за висновком Суду, розсуд законодавця щодо регулювання розміру такої допомоги ширший, ніж стосовно вказаних базових гарантій незалежності судді, рівень яких не може знижуватися взагалі.

Поряд із цим Конституційний Суд наголосив, що у контексті принципу верховенства права важливим є встановлення при внесенні змін до законодавства розумного часового проміжку між офіційним оприлюдненням закону і набранням ним чинності. Конституційний Суд України у Рішенні від 22.05.2018 № 5-р/2018 підкреслив, що принцип верховенства права передбачає внесення законодавчих змін із визначенням певного перехідного періоду (розумного часового проміжку між офіційним оприлюдненням закону і набранням ним чинності), який дасть особам час для адаптації до нових обставин; тривалість перехідного періоду у разі зміни юридичного регулювання суспільних відносин має визначати законодавець у кожній конкретній ситуації з урахуванням таких критеріїв: мети закону в межах правової системи і характеру суспільних відносин, що ним регулюються; кола осіб, до яких застосовуватиметься закон, і їх здатності підготуватися до набрання ним (його новими положеннями) чинності; інших важливих обставин, зокрема тих, що визначають час, необхідний для набрання чинності таким законом (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України виходив з того, що зміни в юридичному регулюванні мають бути вчинено так, щоб особи, юридичного статусу яких такі зміни стосуються, мали реальну можливість пристосуватися до нової юридичної ситуації, зокрема, встигли реалізувати певні права (вчинити потрібні дії) у спосіб, встановлений законодавством до внесення відповідних змін. Суд указав, що за певних обставин, зокрема, якщо нове законодавче регулювання погіршуватиме юридичний статус осіб, законодавець повинен передбачити достатній перехідний період (розумний часовий проміжок) з моменту опублікування закону до набрання ним чинності (початку його застосування), протягом якого зацікавлені особи мали б можливість підготуватися до виконання вимог, передбачених новим законодавчим регулюванням.

Застосовуючи цей підхід у справі № 2-р/2020 Конституційний Суд України зважив на те, що Закон № 1166-VII був ухвалений парламентом 27.03.2014 та опублікований 31.03.2014 в газеті "Голос України", що підтверджують загальнодоступні відомості, розміщені на офіційному вебпорталі Верховної Ради України. За положенням абзацу першого пункту 2 розділу ІV "Прикінцеві положення" Закону № 1166-VII, у якому визначено умови набрання чинності окремими положеннями Закону № 1166-VII, підпункт 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII набрав чинності з 01.04.2014, тобто з наступного дня після його опублікування.

Тож, оскільки можливість реалізації суддею права на вихідну допомогу в розмірах та порядку, встановлених до внесення змін оспорюваним положенням Закону № 1166-VII, залежала від фактичної можливості судді реалізувати право на відставку, то, за висновком Конституційного Суду України, зміни в юридичному регулюванні цього питання (зокрема, виключення статті 136 із Закону № 2453-VІ) мали б бути зваженими, обґрунтованими та доведеними до суддів заздалегідь, тобто з дотриманням достатнього перехідного періоду. Верховна Рада України, скасовуючи вихідну допомогу суддям, що виходять у відставку, мала встановити достатній перехідний період (розумний часовий проміжок), пов`язаний з набранням чинності положенням підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII.

На думку Конституційного Суду України, встановлений перехідний період, пов`язаний з набранням чинності оспорюваним положенням Закону № 1166-VII, з 31.03 по 01.04.2014 (1 день) є очевидно недостатнім, оскільки не охоплює фактичної тривалості встановленого законодавством порядку реалізації суддею права на відставку. Внаслідок цього судді, які станом на 01.04.2014 вже мали право на відставку та вихідну допомогу, але продовжували перебувати на посаді судді, стимульовані вихідною допомогою, не змогли належним чином підготуватися до нового юридичного регулювання.

Зважаючи на викладене, Конституційний Суд України констатував, що перехідний період між опублікуванням Закону № 1166-VII та набранням чинності положенням підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII (менше одного дня) був явно недостатнім для того, щоб суб`єкти права (судді, які на момент набрання чинності Законом № 1166-VII мали право на вихід у відставку, але станом на 01.04.2014 ще ним не скористалися) змогли адаптуватися до законодавчих новел та скоригувати свої дії для реалізації права на відставку і, відповідно, отримати вихідну допомогу в розмірі, встановленому законодавством до внесення змін Законом №1166-VII.

На підставі наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII суперечить частині першій статті 8 Конституції України з огляду на його невідповідність принципові верховенства права у частині, що стосується легітимних очікувань особи.

У пункті 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 у справі № 2-р/2020 визначено, що положення вищевказаного підпункту втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом цього Рішення.

Частиною другою статті 152 Конституції України установлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Зі змісту статті 152 Конституції України слідує, що Конституційний Суд України може самостійно визначати строк втрати чинності актом (його окремими положеннями).

Відповідно до частини першої статті 97 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13.07.2017 № 2136-VIII Конституційний Суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15.04.2020 у справі № 2-р/2020 не сформульовано юридичної позиції стосовно правових наслідків визнання неконституційним положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII, яким із Закону № 2453-VI виключено статтю 136. Зокрема, у цьому Рішенні Конституційний Суд не робив висновків, що визнання неконституційним положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII означає поновлення дії статті 136 у тілі Закону № 2453-VI. Це Рішення не містить будь-якого іншого визначеного Конституційним Судом порядку його виконання на реалізацію повноважень, наданих йому частиною другою статті 152 Конституції України та частиною першою статті 97 Закону України "Про Конституційний Суд України".

Конституційний Суд України у Рішенні від 24.12.1997 N 8-зп (справа № 3/690-97) роз`яснив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2000 №15-рп/2000 вказано, що додаткове визначення у рішеннях, висновках Конституційного Суду України порядку їх виконання не скасовує і не підміняє загальної обов`язковості їх виконання. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (абзац шостий пункту 4 мотивувальної частини).

Слід констатувати, що після того, як підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII виключено із Закону № 2453-VI статтю 136, Закон № 2453-VІ повністю викладено в новій редакції Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VIIІ. Ця редакція Закону № 2453-VІ не передбачала виплати судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги, а стаття 136 має назву "Забезпечення житлових умов судді". Положення Закону № 2453-VІ у редакції Закону № 192-VIIІ не визнавалися неконституційними у зв`язку з відсутністю в ньому норми про виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги.

Норма статті 136 Закону № 2453-VІ, яка була вилучена із тіла Закону № 2453-VІ підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII, що в подальшому був визнаний неконституційним, автоматично не відновлює свою чинність, внаслідок чого не створює законодавчої підстави для визначення права суддів, статус та положення яких визначаються Законом № 2453-VІ у редакції Закону № 192-VIIІ, на вихідну допомогу та її розмір.

Тому Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 у справі № 2-р/2020 не має ретроактивної дії та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

За загальним правилом чинність закону (його окремих положень) припиняється в цілому або в окремій частині: а) законодавчим органом, шляхом прийняття відповідного закону (про внесення змін до закону, вилучення положень закону тощо); б) за рішенням Конституційного Суду України у разі визнання неконституційним закону або окремих його положень.

Норма закону, яка була вилучена іншим законом (внаслідок чого втратила свою чинність), що пізніше був предметом конституційного контролю, за результатами якого Конституційним Судом України прийняте рішення про визнання неконституційними положень закону, якими ця норма вилучена, не підлягає автоматичному поновленню, оскільки це суперечило б принципу поділу влади (стаття 6 Конституції України).

За таких обставин Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 не може вплинути на спірні правовідносини, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Питання щодо наявності у особи, якій відмовили у задоволенні адміністративного позову, можливості перегляду такого судового рішення з підстав встановлених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, чи відсутності такої тільки у зв`язку з тим, що вказане рішення не підлягало виконанню було вирішено об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.02.2021 у справі № 808/1628/18.

За наслідками розгляду справи № 808/1628/18 об`єднана палата, аналізуючи зміст пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, дійшла висновку, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акту чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане.

Суд звернув увагу, що словосполучення "ще не виконане", вжите у вказаній нормі, не передбачає множинного тлумачення або множинного його розуміння. Наведена процесуальна норма має імперативний характер, є чіткою та не може бути застосована інакше ніж це обумовлено процесуальним законодавством.

Виходячи з того, що згідно з резолютивною частиною Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2019 № 1-р(II)/2019, у зв`язку з яким виникло спірне питання про перегляд судових рішень у справі № 808/1628/18, якими позивачу відмовлено у позові, за виключними обставинами на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, прямо встановлено, що положення закону, яке було предметом конституційного контролю у цій справі (словосполучення "дійсної строкової", що міститься в положеннях частини 3 статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII), визнане неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що наявність цього Рішення не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, у зв`язку із застосуванням на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення судом першої інстанції вказаної норми, положення якої були чинними та підлягали застосуванню.

Підсумовуючи наведене з урахуванням того, що рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції, про перегляд якого за виключними обставинами з відповідною заявою звернувся позивач у справі №808/1628/18, у задоволенні позову відмовлено, то колегія суддів об`єднаної палати висновувала, що не може вважатись невиконаним, в розумінні положень пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, рішення суду, що набрало законної сили та яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки таке рішення не передбачає примусового його виконання.

З урахуванням наведеного, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2018 у справі №826/3461/17 про перегляд якого за виключними обставинами звернулася ОСОБА_1 , у розумінні пункту 1 частини 5статті 361 КАС України не може переглядатися за виключними обставинами.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 21.12.2022 у справі №140/2217/19, від 22.12.2022 у справі №805/1312/16-а, в ухвалах Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №600/1450/20-а, від 27.04.2023 №240/35883/21 та від 21.12.2023 у справі №826/97/17.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами від 26.03.2018 у справі №826/3461/17, оскільки Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 у справі № 2-р/2020 не вплинуло на правильність висновків суду під час ухвалення судового рішення, про перегляд якого просить заявник.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

За правилом частини 1 статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про перегляд за виключними обставинами рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2018 у справі №826/3461/17.

Керуючись статтями 241-243, 248, 256, 361-369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами у справі №826/3461/17 за позовом ОСОБА_1 до Апеляційний суд міста Києва в особі Голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду міста Києва Орлюки Дмитра Леонідовича, Державної судової адміністрації, третя особа Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2018 у справі №826/3461/17 залишити в силі.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повний текст ухвали виготовлено і підписано 09 червня 2025 року.

Головуючий суддя Баб`юк П.М.

Судді Дерех Н.В.

Грицюк Р.П.