Справа № 460/7111/24
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/7111/24 пров. № А/857/23335/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2024 року, прийняте суддею Зозулею Д.П. у м. Рівному, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ в Рівненській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУ ПФУ в Одеській області, відповідач 2) про визнання протиправним і скасування рішення ГУ ПФУ в Одеській області № 97 від 14.05.2024 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-ХІІ) із зниженням пенсійного віку та зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області призначити ОСОБА_1 з 02.06.2024 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку у відповідності зі ст.55 Закону №796-ХІІ .

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2024 позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Одеській області № 97 від 14.05.2024 щодо відмови у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ із зниженням пенсійного віку; зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області призначити з 02.06.2024 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку у відповідності зі ст.55 Закону №796-ХІІ. В задоволенні позовних вимог до ГУ ПФУ в Рівненській області, - відмвлено.

Суд виходив з того, що підставою відмови зазначено, що до загального страхового стажу враховано 18 років 0 місяців 14 днів, а необхідно не менше 22 роки. Також, станом на 1 січня 1993 позивач відпрацював (прожив) у забрудненій зоні 2 роки 07 місяців 14 днів, тобто менше 3 років. А тому відсутні підстави для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

Разом з тим, у позивача наявне посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи, рішення суду про встановлення факту проживання у зоні гарантованого добровільного відселення (18.02.1989 по 21.08.1991) та довідка органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт проживання позивача у періоди з 26.04.1986 по 17.02.1989, з 22.08.1991 по даний час на території зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3).

Отже, в сукупності матеріалами справи підтверджено, що станом на 01.01.1993 позивач відпрацював (прожив) у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років.

Що стосується іншої із підстав для відмови у призначенні пенсії позивачу, а саме відсутності необхідного страхового стажу, то суд наголосив, що частиною другою статті 26 Закону №1058-IV визначено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 по 31 грудня 2019 - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 по 31 грудня 2020 - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 по 31 грудня 2021 - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 по 31 грудня 2022 - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 по 31 грудня 2023 - від 20 до 30 років.

З аналізу вищенаведених норм законодавства слідує, що право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності з 1 січня 2021 по 31 грудня 2021 - від 18 до 28 років.

Страховий стаж позивача складає 18 років 0 місяців 14 днів.

Отже, у даному випадку дотримано умови щодо наявності у позивача необхідного страхового стажу не менше 18 років та досягнення віку 57 років, для призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області призначити пенсію за віком, то суд врахував позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 08.02.2024 по справі № 500/1216/23, згідно з якої дії зобов`язального характеру щодо зарахування стажу та призначення пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Одеській області.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Одеській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що вказане судове рішення прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що за наданими документами період роботи (проживання) позивача в зоні гарантованого добровільного відселення на 1 січня 1993 становить - 2 роки 07 місяців 14 днів.

Період роботи (проживання) у зоні гарантованого добровільного відселення відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ за наданими документами становить 27 років 0 місяців 25 днів.

Необхідний страховий стаж визначений ст. 26 Закону № 1058 становить 22 роки, а страховий стаж позивача становить 18 років 0 місяців 14 днів.

До періоду в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано:

- період проживання з 26.04.1986 по 13.11.1987, згідно довідки №1370 від 14.06.2022, оскільки перетинається з періодом проходженням строкової військової служби;

- період встановлення факту проживання у зоні гарантованого добровільного відселення з 18.02.1989 по 21.08.1991, згідно рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 09.03.2023 по справі № 556/265/23, не взято до розгляду, оскільки в вище зазначеному документі відсутнє рішення зобов`язального характеру щодо призначення пенсії.

Підсумовуючи вищевказане, право на призначення пенсії у позивача відсутнє.

Крім того, суд першої інстанції при вирішенні справи вийшов за межі завдань адміністративного судочинства, а саме втрутився в дискреційні повноваження Головного управління.

Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до наступного.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд у повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією паспорту громадянина України.

Копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Рівненською обласною державною адміністрацією 28.07.2021 підтверджується, що позивач є потерпілим від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

07.05.2024 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України в Рівненській області з заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від № 97 від 14.05.2024, прийнятим за принципом екстериторіальності, розглянуто заяву позивача та відмовлено у призначенні пенсії, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Підставою такої відмови зазначено, що до загального страхового стажу враховано 18 років 0 місяців 14 днів, а необхідно не менше 22 роки. Також, станом на 1 січня 1993 позивач відпрацював (прожив) у забрудненій зоні 2 роки 07 місяців 14 днів, тобто менше 3 років. А тому відсутні підстави для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

Згідно з довідкою № 102 від 17.01.2023 виконавчого комітету Рафалівської селищної ради Вараського району, Рівненської області, позивач проживав в с. Великий Жолудськ, Вараського району, Рівненської області з 01.06.1967 по 17.02.1989, з 22.08.1991 по даний час, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 09.03.2023 по справі №556/265/23 встановлено факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення в с. Великий Жолудськ, Вараського району, Рівненської області в період з 18.02.1989 по 21.08.1991 роки.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі як і раніше - Закон № 796-XII).

Відповідно до ст. 49 Закону № 796-ХІІ пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Системний аналіз наведених вище правових норм надає підстави для висновку, що право на зменшення пенсійного віку на 3 роки мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 не менше 3 років, але при цьому така початкова величина зниження пенсійного віку ( 3 роки ) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986) по 31 липня 1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналогічні висновки щодо застосування наведених вище правових норм викладено у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 у справі № 556/1153/17, від 11 квітня 2018 у справі № 565/1829/17.

Пунктом 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок №22-1) визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Статтею 14 Закону №796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.

До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні радіологічного контролю - не менше 3 років, - категорія 3.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 65 Закону №796-ХІІ учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та потерпілим від катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Відповідно до ст. 15 Закону № 796-XII довідка про період проживання, роботи на цих територіях є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-XII, зокрема, і призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Видача посвідчень проводиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачу видане посвідчення уповноваженим на те державним органом (Рівненська ОДА) серії Б №002769, відповідно до якого позивач є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

В матеріалах справи відсутні докази, що посвідчення, видане позивачу, визнане недійсним.

Крім того, згідно із довідки № 102 від 17.01.2023 виконавчого комітету Рафалівської селищної ради Вараського району, Рівненської області, позивач проживав в с. Великий Жолудськ, Вараського району, Рівненської області з 01.06.1967 по 17.02.1989, з 22.08.1991 по даний час, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, с. Великий Жолудськ (Володимирецького) Вараського району Рівненської області відноситься до 3 зони гарантованого добровільного відселення.

Також, рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 09.03.2023 по справі №556/265/23 встановлено факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення в с. Великий Жолудськ, Вараського району, Рівненської області в період з 18.02.1989 по 21.08.1991 роки.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність у позивача посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, а отже позивач має право на зниження пенсійного віку.

Як вже було зазначено, проживання особи щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи в зоні гарантованого добровільного відселення.

Зменшення пенсійного віку на 6 років відповідно до абз.5 п.2 ч.1 ст.55 Закону № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.

Водночас, застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 щонайменше 3 роки.

При цьому, обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ є наявність у особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Зокрема, ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017.

Судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що не є спірною в межах даних правовідносин, обставина щодо досягнення позивачем необхідного віку, з урахуванням зменшення, тобто 54 років (60-6). Разом з тим, на момент подання заяви до пенсійного органу про призначення пенсії (у 2024), позивачу виповнилося 57 років, а віку 54 років він досягнув ще у 2021. Тому, вказана умова є дотриманою.

Однією із підстав для відмови у призначенні пенсії позивачу була відсутність необхідного страхового стажу - 22 років (28 років - 6 років зменшення віку).

Згідно із абз. 2 ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV починаючи з 1 січня 2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2021 по 31 грудня 2021 - не менше 28 років.

Відтак, страхового стажу позивача на рівні 22 років (28-6) не достатньо для призначення йому пільгової пенсії, відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, з урахуванням частини 1 статті 26 Закону №1058-IV.

Проте, частиною другою статті 26 Закону №1058-IV визначено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 по 31 грудня 2019 - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 по 31 грудня 2020 - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 по 31 грудня 2021 - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 по 31 грудня 2022 - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 по 31 грудня 2023 - від 20 до 30 років.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності з 1 січня 2021 по 31 грудня 2021 - від 18 до 28 років.

Відповідно до відомостей форми РС-права, страховий стаж позивача складає 18 років 0 місяців 14 днів.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що у позивача наявний страховий стаж та він досягнув віку, визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням зменшення, а тому має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З приводу покликання апелянта на втручання суду у дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Таким чином, ефективним способом відновлення порушеного права позивача у даному випадку є зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку у відповідності зі ст.55 Закону №796-ХІІ.

Доводи та аргументи скаржника, наведені ними у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів не надає оцінки судовому рішенню в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2024 року у справі №460/7111/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар