Справа № 500/6342/24
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2025-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/6342/24

10 червня 2025 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якій позивач просить суд стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача середній заробіток в сумі 1765988,73 за затримку виплати при звільненні зі служби за період з 20.09.2023 по 29.09.2024 індексації грошового забезпечення за період з 15.04.2016 по 28.02.2018 включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 20 вересня 2023 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 та був виключений із його списків особового складу, знятий з усіх всіх видів забезпечення. За період проходження служби з 15.04.2016 по 28.02.2018 позивачу не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення позивача із застосуванням базового місця січень 2008 року, з огляду на що він звертався із позовом до суду. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.04.2024 у справі 500/1062/24, яке набрало законної сили, відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 15.04.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січня 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум. На виконання вказаного рішення суду ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахував та станом на 29.09.2024 виплатив позивачу індексацію у сумі 60734,74грн. Позивач вважає, що оскільки відповідачем вказану виплату здійснено не у день звільнення з військової служби, то він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до приписів статтей 116, 117 Кодексу законів про працю України, з огляду на що звернувся із даним позовом в суд.

Ухвалою суду від 23.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін суддею одноособово.

Ухвалою суду від 04.11.2024 зупинено провадження у даній адміністративній справі до набрання законної сили рішенням Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №440/6856/22.

Ухвалою від 26.02.2025 провадження у даній адміністративній справі поновлено судом.

Ухвалою суду від 07.03.2025 зупинено провадження у даній адміністративній справі до набрання законної сили судовим рішенням Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі №460/21394/23.

Ухвалою суду від 10.04.2025 судом поновлено провадження у справі.

Суд зазначає, що у встановлений судом строк відповідач відзиву на позовну заяву не подав, з клопотанням про продовження процесуального строку для його подання до суду не звертався.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Як слідує з матеріалів судової справи та не спростовується сторонами, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 та 20.09.2023 був звільнений із займаної посади (арк. справи 7).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.04.2024 у справі №500/1062/24, яке набрало законної сили 13.05.2024, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 15.04.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як базового місяця. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 15.04.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січня 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум (арк. справи 8-12).

На виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.04.2024 у справі №500/1062/24, відповідачем 29.09.2024 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 60734,74грн, що підтверджується випискою про надходження карткового банківського рахунку (арк. справи 17).

Позивач вважає, що з ним несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні, з огляду на що він звернувся із даним позовом до суду про стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як зазначено у частині першій статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Так, приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.03.2020 у справі №140/2006/19, від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 у справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі №340/970/20, від 13.10.2021 у справі №580/1790/20, від 21.10.2021 у справі №640/14764/20 та інших.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме, в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України у даній справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачеві (у зв`язку зі звільненням) індексації грошового забезпечення.

Так, судом встановлено, а сторонами не спростовано, що позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 та з 20.09.2023 був звільнений із займаної посади. На виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10.04.2024 у справі №500/1062/24, відповідачем 29.09.2024 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 60734,74грн, що підтверджується інформацією з банківського рахунку (арк. справи 17).

Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку виплатити позивачу при звільненні всі належні йому суми.

Отже, за встановлених обставин справи, до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок випалити позивачу середнє грошове забезпечення, а також алгоритму розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за цей період, суд зазначає таке.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачу станом на 20.09.2023 (дата виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) належних при звільненні сум.

Статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на день звільнення позивача згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022) виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку проводиться не більше як за шість місяців.

Відтак, у межах цієї справи, належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, отже така є сталою та послідовною.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Абзацом 3 пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Підпунктом "б" пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до пункту 5 розділу VI Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Згідно наданої позивачем довідки про нараховані позивачу суми грошового забезпечення №11/2/17901 від 28.10.2023, зокрема, за липень-серпень 2023 року, грошове забезпечення (що враховується при обчисленні середнього заробітку, згідно Порядку №100) за останні два місяці перед звільненням становить: липень 2023 року 76391,50грн та серпень 2023 року 38195,75грн, разом 114587,25грн (арк. справи 14).

Кількість календарних днів за останні два місяці перед звільненням становить 62 днів: липень 2023 року 31 день, серпень 2023 року 31 день.

Отже, середньоденний заробіток позивача складає 1848,18грн (114587,25грн/62 днів).

Суд встановив, що період затримки виплати з 21.09.2023 (наступний день після звільнення) по 29.09.2024 (день остаточної виплати компенсації за невикористане речове майно) складає 375 днів.

Разом з тим, враховуючи положення частини першої статті 117 КЗпП України в частині обмеження строку за який має бути виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку шістьма місяцями, стягненню із відповідача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку з позивачем за період з 21.09.2023 (наступний день після звільнення) по 29.09.2024 (день остаточної виплати компенсації за невикористане речове майно), що становить 6 місяців або 184 дні.

При цьому враховуючи актуальні позиції Верховного Суду у аналогічних правовідносинах, підстави для зменшення розміру суми середнього заробітку із застосуванням принципів співмірності та пропорційності, відсутні.

За наведених обставин суд дійшов висновку про те, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 340065,12грн (184 дні х 1848,18грн).

При цьому, щодо проведеного позивачем у позовній заяві розрахунку суми середнього заробітку, а саме:

"грошове забезпечення за останні два календарні місяця, що передували моєму звільненню зі служби становило: серпень 2023 року - 38195,75 грн, вересень 2023 року - 190978,74 грн. Число календарних дні у серпні 2023 року - 31 днів у вересні 2023 року - 20 днів (звільнений 20 вересня 2023 року). Середньоденне грошове забезпечення становить 4493 грн. 61 коп. (38195.75+190978.74): (31+20). Отже, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 за період з 20 вересня 2023 року по 29 вересня 2024 року становить 1765988 грн. 73 коп. (4493,61 грн. х 393 дні): де 393 - кількість календарних днів за період з 20 вересня 2023 року по 29 вересня 2024 року", - то суд зазначає про його хибність з наступних підстав.

Так, пункт 8 Постанови №100, на яку покликається позивач, доповнено новим абзацом згідно з Постановою КМ України № 213 від 09.12.2020, який передбачає, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Оскільки позивач звільнений зі служби у вересні 2023 року, то два місяці що "передують місяцю, в якому відбувається подія», це буде серпень та липень 2023 року, оскільки вересень 2023 року - це буде "місяць у якому відбувається подія".

Також позивач помилково вказує, що "393 це кількість календарних днів за період з 20 вересня 2023 року по 29 вересня 2024 року", оскільки математично така кількість днів становить 376 календарних днів, а зважаючи на встановлені статтею 253 Цивільного кодексу України правила початку перебігу строків, - така кількість днів становить 375 календарних днів.

При цьому, як вже було зазначено судом, статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Суд звертає увагу позивача на те, що вищевикладена редакція статті 117 КЗпП України, в тому числі в частині обмеження строку за який має бути виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку шістьма місяцями, діє починаючи з 19.07.2022 згідно змін, внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01.07.2022, який набрав чинності 19.07.2022. Відтак, законні підстави для нарахування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на строк понад шість місяців, - відсутні.

Також, щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, зокрема, шляхом "стягнення" з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд зазначає, що Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що ефективний засіб правового захисту, у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі №2а-204/12 ).

Суд зазначає, що відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

З матеріалів справи слідує, що на даному етапі правовідносин між позивачем та відповідачем спірним є саме право позивача на нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яке (в свою чергу) підтверджено в ході розгляду даної судової справи у розмірі згідно вимог діючого законодавства.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення шляхом визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 21.09.2023 по 29.09.2024 у розмірі 340065,12грн. Підстави для задоволення решти позовних вимог відсутні.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд також звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування правомірності його дій .

Таким чином враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами статті 90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення коштів, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, за період з 21 вересня 2023 року по 29 вересня 2024 року, у розмірі 340065 (триста сорок тисяч шістдесят п`ять) гривень 12коп.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 10 червня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач: - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

відповідач: - ІНФОРМАЦІЯ_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ).

Головуючий суддя Мірінович У.А.