Справа № 460/3505/25
Суддя: О.О. Максимчук
Дата ухвалення: 2025-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 червня 2025 рокум. Рівне№460/3505/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Максимчука О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий виклад позицій учасників справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду (далі - суд) з вказаним адміністративним позовом (позовною заявою) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати відповідача відповідно до Порядку №100 від 08.02.1995 нарахувати та виплатити позивачу середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.10.2020 по 11.02.2025.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає про те, що на виконання рішення суду від 28.02.2024 у справі №460/18346/23 залишеним в силі постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2024 позивачу було нараховано та виплачено 11.02.2025 заборгованість по грошовому забезпеченню згідно вказаного рішення суду. Позивач вважає, що відповідач протиправно не здійснив з ним своєчасний та остаточний розрахунок, тому відповідач зобов`язаний виплатити йому середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 24.10.2020 по 11.02.2025, в зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та у строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі, подав до суду свій відзив. В обґрунтування заперечень на позовну заяву зазначає, що позивач вже звертався до адміністративного суду з схожими позовними вимогами, а саме у справі № 460/2843/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 щодо визнання протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 24.10.2020 по 28.02.2024 середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільнені, Рівненський окружний адміністративний суд рішенням у зазначеній справі частково задовольнив позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби у розмірі 870,75 грн. Відповідач також зазначає, що при звільненні з позивачем був проведений повний розрахунок з дотриманням норм чинного законодавства, жодних заперечень щодо розрахунку від позивача не надходило. З огляду на вказане, вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

2. Заяви, клопотання учасників справи, інші процесуальні дії у справі.

Позовна заява подана до суду 25.02.2025 у паперовій формі безпосередньо через канцелярію суду, надійшла до суду і була зареєстрована в автоматизованій системі діловодства суду 25.02.2025.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2025 визначено суддю Максимчука О.О. головуючим суддею (суддею-доповідачем) з розгляду справи за вказаною позовною заявою.

Ухвалою від 03.03.2025 суд прийняв вказану позовну заяву до розгляду і відкрив провадження в адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою від 27.05.2025 суд витребував у відповідача додаткові докази.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та у строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі, подав до суду 14.03.2025 року відзив, у якому відповідач виклав свої заперечення проти позову та 29.05.2025 на виконання ухвали суду від 27.05.2025 надав витребувані докази.

На момент розгляду справи по суті і ухвалення судом цього рішення інші заяви, клопотання від учасників справи до суду не надійшли, а також суд не здійснював інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

З урахуванням вимог частини 4 статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження суд не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

3. Встановлені судом обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Розглянувши наявні у справі матеріали, з`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги і заперечення, дослідивши подані сторонами письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що враховані судом при вирішення спору по суті.

Відповідно до витягу з наказу ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.10.2020 №207, позивача з 23.10.2020 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 у справі №460/18364/23 позов позивача до ВЧ НОМЕР_1 задоволено повністю та вирішено: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 з лютого 2016 року по лютий 2018 року щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій"; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з лютого 2016 року по лютий 2018 року щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" (з урахуванням проведених виплат); зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2024 рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 у справі №460/18364/23 залишене без змін.

11.02.2025 на виконання рішення суду у справі №460/18346/23, залишеним в силі постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2024, відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача кошти в сумі 91452,14 грн, що підтверджується випискою з АТ «Ощадбанк» від 14.02.2025.

Позивач вважаючи дії відповідача щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправними, звернувся з цим позовом до суду з наведеними вище позовними вимогами до відповідача.

Отже у цій справі, яка розглядається судом, предметом спору є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.10.2020 по 11.02.2025 та зобов`язання відповідача відповідно до Порядку №100 від 08.02.1995 нарахувати та виплатити позивачу середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.10.2020 по 11.02.2025.

4. Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин та висновки суду.

Встановивши наведені вище фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини, суд вважає, що до спірних правовідносин за наведених фактичних обставин справи підлягають застосуванню такі норми права і висновки Верховного суду про їх застосування.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до положень статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Положеннями статті 117 Кодексу КЗпП України в редакції до 19.07.2022 року було передбачено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу (в день звільнення) при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Натомість, положенням цієї ж статті КЗпП України, в редакції Закону № 2352-ІХ встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 у справі №460/18364/23 позов позивача до ВЧ НОМЕР_1 задоволено повністю та вирішено: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 з лютого 2016 року по лютий 2018 року щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій"; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з лютого 2016 року по лютий 2018 року щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" (з урахуванням проведених виплат); зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 вже звертався до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до ВЧ НОМЕР_1 про стягнення з останньої середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.10.2020 по 28.02.2024, який охоплює період в межах розгляду цієї справи (з 24.10.2020 по 11.02.2025). Зокрема рішенням Рівненського окружного адміністративного суду в справі №460/2843/24 від 23.05.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково та вирішено: зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 24.10.2020 по 23.04.2021 в сумі 870,75 грн.

При вирішенні вказаної справи, суд виходив з принципів розумності та справедливості, пропорційності, врахував співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин за яких було встановлено наявність заборгованості, дій відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом, відсутності спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, з огляду на що суд вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача шляхом стягнення на користь ОСОБА_1 - 870,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.10.2020 (наступний день після звільнення з військової служби) по 27.02.2024, проте не більше як за шість місяців, враховуючи внесені у ст. 117 КЗпП України зміни (в редакції від 01.07.2022) та враховуючи висновки Верховного Суду в постанові від 28.06.2023 в справі №560/11489/22.

Судом також було застосовано положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), де нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку № 100).

Середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата (п. 7 наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам").

Судом з наданої відповідачем довідки про середньоденне та середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 №129/вс від 28.05.2025 встановлено, що середньомісячне грошове забезпечення позивача становило 525,75 грн, що кореспондується з розміром середньомісячного грошового забезпечення позивача згідно рішення суду в справі №460/2843/24 від 23.05.2024 та наданої відповідачем довідки про заробітну плату та інші доходи позивача під час розгляду справи №460/2843/24.

Вирішуючи справу по суті спору суд погоджується з доводами відповідача, наведеними у відзиві на позов, що позивач вже використав своє право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні поданням та вирішенням на його користь позову в справі №460/2843/24, який охоплює період спірний в межах цієї справи, зокрема з 24.10.2020 по 11.02.2025 та в справі 460/2843/24 з 24.10.2020 по 28.02.2024. Як вбачається з рішення суду від 23.05.2024 в справі №460/2843/24 стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 24.10.2020 (наступний день після звільнення з військової служби) по 27.02.2024 вирішено стягнути не більше як за шість місяців, враховуючи внесені у ст.117 КЗпП України зміни (в редакції від 01.07.2022) в сумі 870,75 грн, що в свою чергу свідчить про вирішення питання щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні як своєрідної штрафної санкції відносно роботодавця за неправомірні дії відносно працівника.

Стаття 116 КЗпП оперує поняттям всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні. Проте стаття 117 КЗпП України не передбачає виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні окремо по кожній із виплат, які належать працівнику на день звільнення.

З вказаного суд робить висновок, що підприємство, установа, організація повинні одноразово виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, незалежно від кількості здійснених виплат, які виплачуються звільненому працівникові з затримкою.

Таким чином, підстави для стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, спір щодо якого вже вирішувався судом в справі №460/2843/24, на думку суду є необґрунтованими.

За наведеного суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 вже використав своє право на стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні у вигляді шестимісячного середнього заробітку, оскільки вирішення спору як в справі №460/2843/24 та і в цій справі здійснювалося на підставі норм ст. 117 КЗпП України в редакції Закону України № 2352-ІХ, а буквальне тлумачення вказаної статті свідчить, що обмеження стягнення шестимісячним середнім заробітком не залежить від періоду та/або суми заборгованості, а також випадків якщо така заборгованість стягується частинами.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відтак, враховуючи встановлені судом у цій справі і описані вище фактичні обставини, відповідні їм правовідносини, застосовані до них судом норми права і висновки Верховного суду про їх застосування, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ).

Суддя Олександр МАКСИМЧУК