Справа № 320/7114/22
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/7114/22 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.,

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Армукрземпроект" на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Армукрземпроект" про стягнення штрафних (фінансових) санкцій,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області звернулося до суду з адміністративним позовом, в якому просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Армукрземпроект" адміністративно-господарські санкції у розмірі 1700,00 грн, застосовані на підставі рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу від 17.01.2022 № 7.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Армукрземпроект" адміністративно-господарські санкції у розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) грн 00 коп, застосованих на підставі рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу від 17.01.2022 № 7.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким залишити без розгляду позовну заяву. У випадку, якщо суд апеляційної інстанції не погодиться з наявністю підстав для залишення позову без розгляду - ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що позивач порушив місячний строк розгляду справи, оскільки Головним управлінням Держпродспоживслужби в Київській області 25.11.2021 прийнято рішення про початок розгляду справи про порушення законодавства про рекламу, однак рішення, на підставі якого позивач просить стягнути штраф прийнято 17.01.2022. Отже, на думку апелянта, порушення процедури прийняття рішень відносно суб`єкта господарювання є беззаперечною підставою для відмови у задоволенні позову.

Також апелянт зазначає, що Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області, звертаючись до суду з цим позовом, пропустило тримісячний строк звернення до адміністративного суду. На переконання апелянта, відлік тримісячного строку звернення до суду починається після спливу 15-денного строку з дня одержання суб`єктом господарювання копії рішення від 17.01.2022. Однак позивач звернувся до суду лише у серпні 2022 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Армукрземпроект" на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Армукрземпроект" про стягнення штрафних (фінансових) санкцій.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

У відзиві позивач зазначає, що рішення Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу №7 від 17.01.2022 є чинним та Товариством не оскаржувалось. Вказане рішення надіслано відповідачу поштою, рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення №188, але 22.02.2022 лист також повернувся з відміткою Укрпошти "за закінченням терміну зберігання".

Позивач наголошує, що звернувся із позовом 01.08.2022, після закінчення визначеного статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку на оскарження відповідачем рішення №7, та разом з тим, - до закінчення тримісячного строку на звернення суб`єкта владних повноважень із позовом до суду (з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог).

Також позивач вказує, що доводи Товариства в апеляційній скарзі про порушення Головним управлінням строків розгляду справи, є помилковими, оскільки апелянтом не враховано норми абзацу третього пункту дванадцятого Порядку № 693, який передбачає можливість продовження строку розгляду справи, що підтверджується повідомленням про розгляд справи №10-05.4/2973-21.

Апелянт подав відповідь на відзив, у якій з посиланням на постанови Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №826/853/17 та у постанові від 23.09.2021 у справі № 816/259/18, зазначає, що Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області не має правових підстав для звернення до суду з позовом про стягнення штрафних санкцій.

Також апелянт наголошує, що безпідставними є доводи позивача про невиконання відповідачем вимог уповноваженого органу щодо неподання інформації, що стало наслідком прийняття рішення про накладення штрафу, оскільки позивачем не надано жодного опису-вкладення до наданих суду листів, а тому відсутні належні докази, що могли би підтвердити направлення відповідачу саме тих листів, які надані суду разом із позовом в якості доказів.

Крім того, апелянт стверджує, що не отримував рішенням від 17.01.2022 № 7.

У свою чергу, позивач подав заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якій зазначив, що 11 липня 2023 року у справі №520/17941/21 Верховний Суд зробив висновки про те, що Головне управління діє як суб`єкт владних повноважень, наділений Законом України "Про рекламу" та Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 693 від 26.05.2004, функціями контролю за дотриманням законодавства України про рекламу та відповідно правом на звернення до суду з позовом про примусове стягнення штрафу за порушення законодавства про рекламу. Отже, посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 23.09.2021 у справі № 816/259/18 є безпідставним, оскільки врахуванню підлягає саме остання правова позиція Верховного Суду.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2025 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та інші заяви по суті справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Армукрземпроект» є юридичною особою, , місцезнаходження 08300, Київська область, м. Бориспіль, вул. Дзержинського, буд. 3, кв. 45, основний вид економічної діяльності - 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах.

У рамках проведення державного контролю, фахівцем Головного управління виявлено розповсюдження зовнішньої реклами ТОВ «Армукрземпроект» за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Київський шлях з ознаками порушення вимог частин першої, другої статті 7, частини першої статті 10 та частини першої статті 25-1 Закону такого змісту: «ПАЛАРІС котеджне містечко ТАУНХАУС ПО ЦІНІ КВАРТИРИ ».

Листом-вимогою №10-05.3/1174/П від 07.09.2021 Головне управління відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону зобов?язало ТОВ «Армукрземпроект» надати інформацію: пояснення, макети розміщеної реклами, виписку з єдиного державного реєстру, дозвіл розміщення реклами, документальне підтвердження вартості розповсюдження реклами (договір з виробником та розповсюджувачем реклами, акти виконаних робіт, платіжні доручення про сплату розміщення рекламних засобів), реквізити документів, визначених, а також іншу інформацію, що може мати істотне значення для прийняття Головним управлінням рішення по справі. Вимога надіслана ТОВ «Армукрземпроект» рекомендованим листом з повідомленням №916 та отримана представником 20.10.2022.

У подальшому, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону листом-вимогою №0-05.4/2235/П від 26.10.2021 Головне управління повторно зобов?язало ТОВ «Армукрземпроект» надати попередньо витребувані документи. Вказана вимога надіслана ТОВ «Армукрземпроект» рекомендованим листом з повідомленням № 0487, однак повернулася з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання».

Оскільки рекламодавцем не було надано витребуваної Головним управлінням інформації у встановлений термін, 25.11.2021 головним спеціалістом сектору прийнято рішення відносно ТОВ «Армукрземпроект» про початок розгляду справи про порушення законодавства про рекламу за ненадання документів, пояснень, а також іншої необхідної інформації для здійснення повноважень органу державної влади, на який згідно із законом покладено контроль за дотриманням вимог законодавства про рекламу.

Тому, позивачу надіслано повідомлення №10-05.4/2973/П від 26.11.2021 про розгляд справи, в якому повідомлено про місце та час розгляду справи про порушення законодавства про рекламу. Лист на адресу надіслано ТОВ «Армукрземпроект» рекомендованим листом з повідомленням №123, який повернувся з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання».

Рішенням від 17.01.2022 № 7 за порушення вимог законодавства України про рекламу, а саме: ч. 2 ст. 26 Закону України «Про рекламу» у частині неподання центральному органу виконавчої влади інформації щодо вартості розповсюдження зовнішньої реклами, відносно об?єкту на розповсюджувача реклами - ТО «Армукрземпроект», накладено штраф у розмірі 1700,00 грн.

Як зазначає позивач, вказане рішення надіслано відповідачу поштою, рекомендованим листом з повідомлення про вручення поштового відправлення №188, однак повернулося з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання».

Оскільки вказане рішення у добровільному порядку не виконано, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив та зазначив, що оскільки відповідач заборгованість у розмірі 1700,00 грн у встановлені законодавством строки не сплатив, то позовні вимоги підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що визначає засади рекламної діяльності в Україні, регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами, є Закон України «Про рекламу» (Закон №270/96-ВР).

За визначенням у статті 1 Закону України «Про рекламу» рекламою є інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару; зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

За правилами частини п`ятої статті 8 Закону №270/96-ВР реклама про знижку цін на продукцію, про розпродаж повинна містити відомості про місце, дату початку і закінчення знижки цін на продукцію, розпродаж, а також про співвідношення розміру знижки до попередньої ціни реалізації товару.

Частиною другою статті 26 Закону №270/96-ВР визначено, що на вимогу органів державної влади, на які згідно із законом покладено контроль за дотриманням вимог законодавства про рекламу, рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами зобов`язані надавати документи, усні та/або письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення ними повноважень щодо контролю.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону №270/96-ВР особи, винні у порушенні законодавства про рекламу, несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність відповідно до закону.

Частиною другою статті 27 Закону №270/96-ВР передбачено, що за порушення законодавства про рекламу відповідальність несуть: 1) рекламодавці, винні: у замовленні реклами продукції, виробництво та/або обіг якої заборонено законом; у наданні недостовірної інформації виробнику реклами, необхідної для виробництва реклами; у замовленні розповсюдження реклами, забороненої законом; у недотриманні встановлених законом вимог щодо змісту реклами та у замовленні розповсюдження реклами, в якій не дотримано встановлені законом вимоги щодо її змісту; у порушенні порядку розповсюдження реклами, якщо реклама розповсюджується ними самостійно; 2) виробники реклами, винні у порушенні прав третіх осіб при виготовленні реклами; 3) розповсюджувачі реклами, винні в порушенні встановленого законодавством порядку розповсюдження та розміщення реклами.

За положеннями частини четвертої статті 27 Закону №270/96-ВР центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, за поданням державних органів, зазначених устатті 26 цього Закону, або самостійно у випадках, передбачених цією статтею, крім тих, які віднесено виключно до компетенції Антимонопольного комітету України та які регулюються законодавством з питань авторського права та суміжних прав, накладає штрафи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на: рекламодавців за вчинення дій, передбачених пунктом 1 частини другої цієї статті, - у розмірі п`ятикратної вартості розповсюдженої реклами; виробників реклами за вчинення дій, передбачених пунктом 2 частини другої цієї статті, - у розмірі п`ятикратної вартості виготовлення реклами; розповсюджувачів реклами за вчинення дій, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, - у розмірі п`ятикратної вартості розповсюдження реклами.

Згідно з частиною шостою статті 27 Закону №270/96-ВР за неподання, несвоєчасне подання або подання завідомо недостовірної інформації про вартість розповсюдженої реклами та/або виготовлення реклами, та/або вартість розповсюдження реклами, а також інформації, передбаченої частиною другою статті 26 цього Закону, центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, необхідної для здійснення ними передбачених цим Законом повноважень, на рекламодавців, виробників реклами та розповсюджувачів реклами накладається штраф у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За приписами частини сьомої статті 27 Закону №270/96-ВР у разі неможливості встановлення вартості реклами, розповсюдженої з порушенням вимог цього Закону, на рекламодавців та розповсюджувачів реклами рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, накладається штраф у розмірі до 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За змістом пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, реорганізувавши шляхом перетворення Державну ветеринарну та фітосанітарну службу і приєднавши до Служби, що утворюється, Державну інспекцію з питань захисту прав споживачів і Державну санітарно-епідеміологічну службу та поклавши на Службу, що утворюється, функції з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються.

Отже, на Держпродспоживслужбу покладено функції, зокрема, у сфері захисту прав споживачів - щодо захисту прав споживачів реклами, в тому числі щодо накладення штрафів на рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами та стягнення штрафів у судовому порядку.

Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 № 1092 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів» реорганізовано територіальні органи Державної ветеринарної та фітосанітарної служби, Державної інспекції з питань захисту прав споживачів та Державної санітарно-епідеміологічної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Держпродспоживслужби за відповідним переліком.

На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 року № 260-р «Питання Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів» Держпродспоживслужба приступила, крім іншого, до виконання функцій і повноважень Державної інспекції з питань захисту прав споживачів.

За нормами підпункту 1 Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 667, Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпродспоживслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який реалізує державну політику у галузі ветеринарної медицини, сферах безпечності та окремих показників якості харчових продуктів, карантину та захисту рослин, ідентифікації та реєстрації тварин, санітарного законодавства, санітарного та епідемічного благополуччя населення (крім виконання функцій з реалізації державної політики у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження) та у сфері гігієни праці та функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників), з контролю за цінами, попередження та зменшення вживання тютюнових виробів та їх шкідливого впливу на здоров`я населення, метрологічного нагляду, ринкового нагляду в межах сфери своєї відповідальності, насінництва та розсадництва (в частині сертифікації насіння і садивного матеріалу), реєстрації та обліку машин в агропромисловому комплексі, державного нагляду (контролю) у сфері агропромислового комплексу, державного нагляду (контролю) у сферах охорони прав на сорти рослин, насінництва та розсадництва, державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів і рекламу в цій сфері, за якістю зерна та продуктів його переробки, державного нагляду (контролю) за додержанням заходів біологічної і генетичної безпеки щодо сільськогосподарських рослин під час створення, дослідження та практичного використання генетично модифікованого організму у відкритих системах на підприємствах, в установах та організаціях агропромислового комплексу незалежно від їх підпорядкування і форми власності, здійснення радіаційного контролю за рівнем радіоактивного забруднення сільськогосподарської продукції і продуктів харчування.

Держпродспоживслужба здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи (пункт 7 Положення №667).

Питання накладення уповноваженими особами Держспоживінспекції та її територіальних органів в Автономній Республіці Крим, областях, м.Києві та Севастополі (територіальні органи) штрафів на рекламодавців, виробників і розповсюджувачів реклами за порушення законодавства про рекламу (крім штрафів, накладення яких належить виключно до компетенції Антимонопольного комітету і регулюється законодавством з питань авторського права та суміжних прав) регулює Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 693 (Порядок №693).

За нормами пункту 9 Порядку №693 підставою для розгляду справи про порушення законодавства про рекламу є відповідний протокол, складений уповноваженою посадовою особою Антимонопольного комітету, Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, Мінфіну, НКЦПФР або Держспоживінспекції та її територіальних органів.

Як закріплено у пункті 11 Порядку №693, за наявності ознак порушення законодавства про рекламу приймається рішення про початок розгляду справи.

Справа розглядається у місячний строк з дня прийняття рішення про початок її розгляду. До строку розгляду справи не зараховується час на отримання необхідних доказів і проведення експертизи. Строк розгляду справи може бути продовжений Головою Держспоживінспекції, його заступниками, начальниками територіальних органів Держспоживінспекції, їх заступниками не більше ніж на три місяці (пункт 12 Порядку №693).

Згідно з пунктом 16 Порядку №693 справа розглядається за участю представника особи, щодо якої порушено справу. В разі його відсутності справу може бути розглянуто, якщо незважаючи на своєчасне повідомлення про місце і час розгляду справи не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення розгляду справи.

За положеннями пункту 18 Порядку №693 за результатами розгляду справи приймається рішення, що оформляється у двох примірниках, один з яких залишається у Держспоживінспекції або її територіальному органі, другий - у 10-денний строк надсилається особі, стосовно якої було прийнято рішення, або видається її представникові під розписку.

Згідно з пунктом 19 Порядку №693 рішення у справі може бути оскаржено в установленому порядку.

Пунктом 20 Порядку №693 передбачено, що сума штрафів за порушення законодавства про рекламу сплачується добровільно або стягується в судовому порядку відповідно до законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду справи про порушення законодавства про рекламу, встановлено недотримання відповідачем вимог законодавства про рекламу (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про рекламу») у зв`язку з чим прийнято Рішення від 17.01.2022 № 7 про накладення штрафу у розмірі 1700,00 грн.

Як зазначає позивач, вказане рішення надіслано відповідачу поштою рекомендованим листом з повідомлення про вручення поштового відправлення №188, однак поштове відправлення повернулося з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання».

У свою чергу, позивач стверджує, що не отримував Рішення від 17.01.2022 № 7.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази про надіслання відповідачу засобами поштового зв`язку рішення від 17.01.2022 № 7. Також відсутні докази про безпосереднє отримання представником відповідача такого рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2019 у справі № 812/1234/18 вказувала, що ГУ Держпродспоживслужби наділене функціями контролю за дотриманням законодавства України про рекламу.

Аналіз статей 1, 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закону № 877-V) та згадані вище висновки Великої Палати Верховного Суду дають підстави вважати, що ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві у спірних правовідносин має керуватись, зокрема, Законом № 877-V.

Частиною 3 статті 12 Закону № 877-V передбачено, що у разі несплати суб`єктом господарювання застосованої до нього штрафної санкції за результатами здійснених заходів державного нагляду (контролю) протягом 15 календарних днів з дня вручення або направлення розпорядчого документа в порядку, передбаченому абзацами дванадцятим і тринадцятим частини дев`ятої статті 7 цього Закону, якщо розпорядчі документи не були оскаржені до органу державного нагляду (контролю) та/або в судовому порядку та залишені в силі, сума санкції стягується в судовому порядку.

Згідно з абзацами дванадцятим і тринадцятим частини дев`ятої статті 7 Закону № 877-V розпорядчий документ органу державного нагляду (контролю) щодо усунення порушень складається у двох примірниках: один примірник не пізніше п`яти робочих днів з дня складення акта надається суб`єкту господарювання чи уповноваженій ним особі для виконання, а другий примірник з підписом суб`єкта господарювання або уповноваженої ним особи щодо погоджених термінів усунення порушень вимог законодавства залишається в органі державного нагляду (контролю).

У разі відмови суб`єкта господарювання або уповноваженої ним особи від отримання розпорядчого документа щодо усунення порушень вимог законодавства він направляється рекомендованим листом або у випадках, передбачених законом, - за допомогою електронного кабінету або іншої інформаційної системи, користувачами якої є відповідний орган державного нагляду (контролю) та суб`єкт господарювання, який ним перевірявся, а на копії розпорядчого документа, який залишається в органі державного нагляду (контролю), проставляються відповідний вихідний номер і дата направлення.

З копії Рішення від 17.01.2022 № 7 вбачається, що у розділі про надіслання суб`єкту господарювання рішення про накладення штрафу відсутня інформація (не заповнена) про реквізити листа з повідомленням про вручення та відсутні відомості про одержання такого рішення уповноваженим представником відповідача.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення, на підставі якого позивачем заявлено до стягнення суму штрафів в межах цієї адміністративної справи, не надсилались відповідачу за юридичною адресою та представник такого рішення не отримував, а тому Рішення від 17.01.2022 № 7 не може вважатися належним чином врученим.

Невручення Рішення від 17.01.2022 № 7 позбавило позивача можливості оскаржити таке рішення у судовому чи адміністративному порядку, або добровільно сплатити суму штрафу, накладеного таким рішенням.

Тож, передчасними є висновки суду першої інстанції про те, що відповідач не оскаржував Рішення № 7 від 17.01.2022 та добровільно не сплатив суму штрафу.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо доводів апелянта про порушення позивачем місячного строку розгляду справи про накладення штрафу (тобто процедури прийняття рішення про накладення штрафу), то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки такі доводи можуть слугувати підставами для скасування Рішення від 17.01.2022 № 7, натомість предметом позовних вимог у справі, що розглядається, є стягнення штрафу за вказаним рішенням.

Що стосується доводів апелянта про те, що Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області, звертаючись до суду з цим позовом, пропустило тримісячний строк звернення до адміністративного суду, то колегія суддів їх відхиляє, з огляду на наступне.

На думку апелянта, відлік тримісячного строку звернення до суду починається після спливу 15-денного строку з дня одержання суб`єктом господарювання копії Рішення від 17.01.2022, однак позивач звернувся до суду лише у серпні 2022 року.

Колегія судів, враховуючи положення частини 3 статті 12 Закону № 877-V, зазначає, що оскільки відповідач не отримував Рішення від 17.01.2022, у зв`язку з чим не оскаржив таке рішення у судовому порядку та не сплатив штраф у добровільному порядку, то відлік тримісячного строку (ч.2 ст. 122 КАС України) звернення до суду з позовом про стягнення штрафу не розпочинався.

Крім того, позивач правильно зазначив, що звернувся із позовом 01.08.2022, після закінчення визначеного статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку на оскарження відповідачем рішення №7, та разом з тим, - до закінчення тримісячного строку на звернення суб`єкта владних повноважень із позовом до суду (з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог).

Колегія суддів не враховує правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 04.07.2023 у справі № 640/2003/22, від 11.07.2024 у справі № 620/4425/23, на які посилається апелянт, оскільки Верховний Суд сформулював правові висновки у цих справах за інших фактичних обставин справ, тому такі висновки є нерелевантними до справи, яка розглядається.

Так, у цих справах Верховний Суд дійшов висновку про те, що перебіг тримісячного строку звернення Головного управління Держпродспоживслужби до суду із позовом про стягнення суми штрафу, визначеного відповідним рішенням указаного органу, оскарженого в судовому порядку, починається після спливу 15-денного строку з дня одержання суб`єктом господарювання копії відповідного рішення суду, яке набрало законної сили.

За обставинами вказаних справ, суб`єкти господарювання отримували рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу та оскаржували їх у судовому поряду, натомість у справі, яка розглядається, відповідач таке рішення не отримував, відповідно не оскаржував до суду.

Щодо доводів апелянта про те, що Головне управління Держпродспоживслужби в Київській області не має правових підстав для звернення до суду з позовом про стягнення штрафних санкцій, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки Держпродспоживслужби діє як суб`єкт владних повноважень, наділений Законом України «Про рекламу» та Порядком № 693 функціями контролю за дотриманням законодавства України про рекламу та, відповідно, правом на звернення до суду з позовом про примусове стягнення штрафу за порушення законодавства про рекламу.

Аналогічних висновків у подібних спірних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 червня 2019 року у справі № 812/1234/18 та Верховний Суд у постановах від 29 листопада 2022 року у справі № 240/401/19, від 23 грудня 2022 року у справі № 640/19933/21, від 1 лютого 2023 року у справі № 260/2284/21 та від 1 травня 2023 року у справі № 520/17777/21.

Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену постановах від 26.09.2018 у справі №826/853/17 та від 23.09.2021 у справі № 816/259/18, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому застосовує до спірних правовідносин правові позиції Верховного Суду, які викладені у вищевказаних постановах.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, ухваливши рішення про задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду - скасуванню з прийняттям ного судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн, відповідно до положень ч. 1 ст. 139 КАС України підлягає відшкодуванню відповідачу за рахунок бюджетних асигнувань позивача.

Вирішуючи питання щодо відшкодування відповідачу понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 20000,00 грн, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

З наведеної норми вбачається, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Отже, розподілу підлягає навіть кредиторська заборгованість позивача зі сплати витрат на професійну правничу допомогу, надання якої підтверджується відповідними доказами.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 03.10.2019р. у справі №922/445/19 та постанові від 20.12.2019р. у справі №903/125/19.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною сьомою статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15.

При цьому, з імперативних положень частини шостої статті 134 КАС України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява №34884/97, п.30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Водночас, надання такої оцінки можливо, виходячи з аналізу частини шостої статті 134 КАС України, виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.12.2019 у справі №520/1849/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504176).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012р. №5076-VI (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI).

Статтею 19 Закону №5076-VI визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що між відповідачем та адвокатом Асрян А.О. 23.12.2024 укладено договір про надання правової допомоги №2, за умовами якого Адвокат зобов`язався надати клієнту правову (професійну правничу) допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Додатком №1 до вказаного Договору визначено вартість послуг за одну годину у розмірі 5000,00 грн.

Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг № 1 від 23.12.2024 адвокатом надана послуга зі складання апеляційної скарги упродовж 4 годин. Загальна вартість послуг складає 20000,00 грн.

Згідно з платіжною інструкцією № 71 від 23.12.2024 відповідач сплатив адвокату 20000,00 грн.

Клопотання позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність до суду не надходило.

Як зазначалось, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Із наданих відповідачем доказів встановлено, що адвокатські послуги адвокатом надані в межах цієї справи.

Отже, понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу є доведеними, що зумовлює висновок суду про стягнення з позивача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь відповідача витрати на правову допомогу в сумі 20000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Армукрземпроект" на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Армукрземпроект" про стягнення штрафних (фінансових) санкцій - відмовити.

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Київській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Армукрземпроект" () судові витрати: судовий збір в сумі 3633,60 (три тисячі шістсот тридцять три гривні 60 коп.); послуги адвоката за представництво інтересів в суді апеляційної інстанції в сумі 20000,00 грн (двадцять тисяч гривень 00 коп.).

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна