Справа № 140/13965/24
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2025-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/13965/24 пров. № А/857/9672/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року (головуючого судді Лозовського О.А., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Луцьк) у справі №140/13965/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі ГУ ПФУ у Київській області, відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач-2) про визнання протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №00 від 17.10.2024 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 10.10.2024, з урахуванням правової оцінки, яку буде надано судом у рішенні.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №00 від 17.10.2024 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідно до пункту третього частини першої статті 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії відповідно до пункту третього частини першої статті 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 10.10.2024 з врахуванням висновків, наданих судом у рішенні; в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, шо відповідно до пункту третього частини першої статті 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування право на призначення дострокової пенсії за віком мають матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку,- після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років. За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства. Таким чином, встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. У разі якщо дитина визнана тяжко хворою після досягнення шестирічного віку надається медичний висновок закладу охорони здоров`я про те, що дитина мала тяжку хворобу до досягнення нею шестирічного віку. Позивачкою до заяви про призначення пенсії подано корінець медичного висновку, що не передбачено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі Порядок №22-1). У зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують визнання дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку або наявність в нього медичних показань для визнання його дитиною-інвалідом до досягнення цього віку, ГУ ПФУ у Київській області 17.10.2024 прийнято законне та обгрунтоване рішення про відмову позивачці в призначенні дострокової пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства згідно пункту 3 частини першої статті 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, оскільки позивачем не надано саме висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2025 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із дітьми до початку повномаштабного вторгнення рф на територію України проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

ЇЇ син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з народження має захворювання на дитячий церебральний параліч (G 80).

У віці 2 років, відповідно до Медичного висновку на дитину-інваліда з дитинства у віці до 18 років, виданого КЗ Маріупольської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 м. Маріуполя» від 06.06.2012 №23-2/210 ОСОБА_2 було визнано дитиною з інвалідністю, тому з 11.06.2012 позивач перебувала на обліку в Управлінні соціального захисту населення Центрального району м. Маріуполь, як отримувач державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, що підтверджується, зокрема, Посвідченням серії НОМЕР_1 від 04.08.2017.

При цьому, державна соціальна допомога виплачувалась ОСОБА_1 до видачі вказаного посвідчення, що підтверджується виписками з банківського рахунку.

Із початком військових дій спричинених повномасштабним вторгненням рф на територію України позивач разом із дітьми були вимушені евакуюватися з м.Маріуполь на більш безпечну територію України.

Як вказує позивач, при евакуації із зони бойових дій було втрачено більшість речей та документів, в т. ч. медичних, зокрема Висновок лікарсько-консультаційної комісії від 06.06.2012 №23-2/210 (зберігся лише корінець). Починаючи з 03.04.2022 вони проживають за адресою: АДРЕСА_2 , перебувають на обліку в Департаменті соціальної політики Луцької міської ради, як внутрішньо переміщені особи.

10.10.2024 в зв`язку з досягненням 50-ти річного віку та наявності страхового стажу більше 15 років, ОСОБА_1 звернулася з письмовою заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про призначення їй дострокової пенсії, як матері дитини - інваліда з дитинства. До поданої заяви позивачем було додано: корінець медичного висновку на дитину-інваліда з дитинства у віці до 18 років, виданий КЗ Маріупольської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 м. Маріуполя» від 06.06.2012 №23-2/210, протокол Лікарсько-консультаційної комісії №23-2/210.

Згідно пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій за принципом екстериторіальності документи були направлені на розгляд до Головного управління ПФУ у Київській області, яким і було прийнято рішення про відмову у призначенні дострокової пенсії №00 від 17.10.2024 за віком, як матері дитини особи з інвалідністю у зв`язку із відсутністю довідки ЛКК про визнання дитини особою з інвалідністю до 6-ти років.

Позивач вважає вказане рішення протиправним, оскільки досягла пенсійного віку, має необхідний стаж, виховувала дитину інваліда, згідно пункту третього частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», має право на призначення дострокової пенсії за віком, а тому звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон №1058) пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

За змістом частин 1, 2 статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Згідно з частинами 1, 2 статті 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону №1058).

Згідно пункту третього частини 1 статті 115 Закону №1058-ІV, право на призначення дострокової пенсії за віком мають: жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Щодо доводів апелянта про відсутність довідки ЛКК про визнання дитини особою з інвалідністю до 6-ти років такі є необґрунтованими, оскільки норми закону не містять таких застережень.

Аналогічні висновки щодо ненадання позивачем усіх документів, необхідних для призначення пенсії, а саме довідки ЛКК про фактичне настання інвалідності дитини до 6-ти років не є підставою для відмови у призначенні відповідної пенсії викладені у постановах Верховного Суду в справі №501/2838/16-а від 31.07.2018 та в справі №216/2437/16-а від 14.02.2019.

Поряд з тим, суди у своїх висновках зазначили, що законом не передбачена вимога про те, що для призначення пенсії обов`язковим є визнання дитини інвалідом до 6-ти річного віку. В законі визначена лише вимога про виховання такої дитини до шести років.

Відтак, визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком, як матері інваліда є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто, при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інвалід з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Відповідно до корінця медичного висновку №23-2/210 про дитину (підлітка) - інваліда з дитинства віком до 18 років від 06.06.2012 (оригінал медичного висновку не зберігся у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф) існуючі захворювання та патологічний стан здоров`я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідає розділу І пункту 2 підпункту 2.1 «Переліку медичних показань», які дають право на отримання соціальної пенсії дітям-інвалідам віком до 16 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.11.2001 №454 та листу МОЗ України №4.03-12/141 від 01.02.2005 (зі змінами) та випискою із медичної карти амбулаторного хворого від 06.06.2012 із наявним діагнозом «ДЦП» (а. с. 13 зворот), з якої вбачається потреба батьків в призначенні допомоги по інвалідності терміном на 5 років до 06.06.2017.

Таким чином колегія суддів вважає, що записами в медичній картці підтверджується, що ОСОБА_2 був визнаний дитиною з інвалідністю у віці до шести років.

Зокрема, внаслідок діагнозу «ДЦП» ОСОБА_2 був визнаний особою з інвалідністю з дитинства, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а. с. 12).

Крім того, згідно відповіді Департаменту соціального захисту населення Донецької обласної державної адміністрації від 02.12.2024 № 01-20/6974/0/201-24 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса задекларованого місця проживання: АДРЕСА_1 з 11.06.2012 по 30.06.2022 перебувала на обліку в зазначеному департаменті як отримувач державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю (на дитину з інвалідністю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інформація, зазначена в електронному особовому рахунку в ПК АСОПДСОЦ, про інвалідність дитини ОСОБА_3 : дата настання інвалідності - 06.06.2012; періоди, на які встановлено інвалідність - з 06.06.2012 по 05.06.2017, з 01.06.2017 по 05.06.2022. Однак відсутність доступу до фізичних носіїв інформації департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, оскільки будівлю департаменту знищено разом з серверними приміщеннями та архівними даними, на теперішній час надати інформацію або копії будь-яких документів з особової справи отримувача державної соціальної допомоги ОСОБА_1 не передбачається можливим (а. с. 20).

Також, як встановлено судом, саме позивач займалась і займається вихованням сина з народження і дотепер, що підтверджується медичними довідками, які надавались їй як законному представнику дитини, в тому числі інформацією про одержання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю на сина ОСОБА_2 та фактом сумісного проживання.

Крім того, на момент звернення із заявою 10.10.2024 страховий стаж позивача складає 29 років 04 місяці 20 днів, що не заперечується відповідачами та відповідає приписам .

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, яким рішення ГУ ПФУ у Київській області №00 від 17.10.2024 скасовано та визнано протиправним, а доводи апелянта про відсутність у позивача права на пенсію за віком відповідно до пункту третього частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є необґрунтованим.

Щодо доводів апелянта про втручання в дискреційні повноваження, то колегія суддів враховує наступне.

Згідно з частиною 1ю статті 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1 заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно з пунктом 4.2 розділу IV Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3. розділу IV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 4.10 розділу IV Порядку №22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне: - сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території; - після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10); - виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Так, у межах спірних правовідносин заява позивача про призначення пенсії за віком відповідно до пункту третього частини 1 статті 115 Закону №1058 розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Київській області та за результатом її розгляду прийняте спірне рішення.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 73 КАС України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини на підставі матеріалів справи та поданих доказів, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ у Київській області №00 від 17.10.2024 про відмову у призначенні позивачу пенсії відповідно до положень пункту третього частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії відповідно до пункту третього частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 10.10.2024, з врахуванням висновків, наданих судом у рішенні, а тому колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів звертає увагу, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Суд також враховує позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Суханов та Ільченко проти України» зауважив, що вимоги заявників щодо надбавки до пенсії безперечно підпадають під дію статті 1 Першого протоколу і що їх можна вважати «майном» у значенні цього положення. Питання полягає у тому, чи можуть вважатися майном у значенні цього положення твердження заявників про те, що вони мають право на певні суми виплат, і якщо так, чи є їх невиплата втручанням у право на мирне володіння майном. (пункт 34). Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. (пункт 35).

В Рішенні у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року у справі №140/13965/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено 09.06.2025