Справа № 640/20996/21
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 р. Справа № 640/20996/21

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної та ветеранської політики Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

26.07.2021 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправною відмову відповідача у видачі позивачці посвідчення члена сім`ї загиблого полковника ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер від хвороби під час проходження військової служби, та зобов`язання відповідача вчинити такі дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.08.2021 відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Цією ж ухвалою витребувано у позивачки належним чином засвідчені копії паспорту та свідоцтва про шлюб (укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ).

26.08.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

16.09.2021 до суду надійшла заява позивачки, до якої додано належним чином засвідчені копії паспорта та свідоцтва про шлюб, подані на виконання вимог ухвали суду від 02.08.2021.

13.12.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду", який набрав чинності 15.12.2022.

Пунктом 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" зазначеного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя та невідкладно, протягом десяти робочих днів, передає судові справи, які перебувають у його провадженні, до Київського окружного адміністративного суду.

Законом України від 16.07.2024 № 3863-IX "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ" внесено зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2825-IX від 13.12.2022 та викладено цей пункт у новій редакції.

Серед іншого новою редакцією зазначеного пункту передбачено таке.

Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

На виконання вищевказаних законодавчих приписів відповідна адміністративна справа передана для розгляду та вирішення Вінницьким окружним адміністративним судом.

Автоматизованою системою документообігу суду головуючим суддею для розгляду справи визначено суддю Сала П.І.

Ухвалою зазначеного судді від 10.03.2025 адміністративну справу № 640/20996/21 прийнято до свого провадження. Відповідачу установлено строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.

24.03.2025 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач вважає, що позивачка не належить до кола осіб, які мають право на отримання посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, у розумінні положень статей 10 та 10-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з огляду на відсутність встановленого законом причинного зв`язку між участю померлого в заходах із захисту Батьківщини та причиною його смерті, а також у зв`язку з тим, що дії Управління з розгляду заяви позивача відповідали вимогам чинного законодавства та межам наданих йому повноважень.

При цьому зі змісту відзиву та доданих до нього документів вбчається зміна найменування відповідача з Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації на Управління соціальної та ветеранської політики Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, без припинення юридичної особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який на момент смерті проходив військову службу в Службі безпеки України, мав військове звання полковника та статус учасника бойових дій. Причиною його смерті стало захворювання, яке настало в період проходження військової служби, про що свідчить довідка Служби безпеки України від 19.11.2020 № 21/3/2-9/878-1621. Також висновком Центральної військово-лікарської комісії від 09.12.2020 № 206/2358 підтверджено наявність причинного зв`язку між смертю військовослужбовця ОСОБА_2 та проходженням ним військової служби (констатовано, що захворювання, що призвело до мерті, Так, пов`язано з проходженням військової служби.

Позивачка є дружиною померлого військовослухбовця ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 26.02.1994. Сторони спільно проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

05.01.2021 ОСОБА_1 звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про видачу їй посвідчення члена сім`ї загиблого, додавши до заяви всі необхідні документи, зокрема копії паспорта, свідоцтва про шлюб та документи, що підтверджують причинний зв`язок смерті чоловіка з проходженням ним військової служби.

Листом від 04.01.2021 № 10651-10651/Г-1541-1 Управління повідомило про відмову у видачі посвідчення, зазначивши, що заявниці слід звернутися до військового комісаріату. Водночас у відповіді відсутні конкретні посилання на норми матеріального права, якими було обґрунтовано відмову у видачі посвідчення, а також не визначено правовий статус заявниці відповідно до положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Надалі позивачка неодноразово зверталася зі скаргами до органів державної влади, зокрема до Департаменту соціальної політики КМДА, Міністерства соціальної політики України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та до Київського міського голови. Такі звернення не були розглянуті по суті, а натомість надсилалися для розгляду до інших суб`єктів.

У наданих позивачці відповідях зазначалося про те, що смерть ОСОБА_2 не була пов`язана із безпосереднім виконанням обов`язків військової служби, а отже, підстави для надання позивачці статусу члена сім`ї загиблого відсутні.

Разом з тим позивачка наголошує на тому, що органи соціального захисту умисно ігнорували та не враховували вимоги закону, а саме абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до якого чинність цього Закону поширюється у тому числі на членів сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби.

Відтак за захистом своїх прав та інтересів позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни встановлений Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (далі ? Положення № 302 у відповідній редакції).

Згідно з абзацом 2 пункту 7 Положення № 302 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі ? органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Правовий статус ветеранів війни визначається Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі ? Закон № 3551-XII у відповідній редакції), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України № 3551-XII, дія цього закону розповсюджується на: сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

З процитованої норми закону випливає, що його дія поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які:

1) загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або;

2) померли внаслідок виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків);

3) а також померли внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті;

4) померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби;

5) померли внаслідок захворювання на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Статтею 10 Закону № 3551-XІІ також визначено, що до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Таким чином, системний аналіз статті 10 Закону України № 3551-XII свідчить, зокрема, про те, що самостійними і достатніми умовами, за наявності хоча б однієї з яких, члена сім`ї померлого військовослужбовця (чи прирівняної до нього особи), можна віднести до осіб, на яких поширюється чинність цього Закону, є: 1) смерть, яка настала внаслідок виконання службових обов`язків, а також 2) смерть внаслідок захворювання, одержаного в період проходження служби.

Відтак, враховуючи, що полковник ОСОБА_2 помер в період проходження військової служби та внаслідок від захворювання, пов`язаного з проходження військової служби, що підтверджується наявними у матеріалах справи належними й допустимими доказами, суд доходить висновку, що норми Закону України № 3551-XII поширюють свою чинність на членів його сім`ї, а саме дружину ОСОБА_1 .

За таких обставин, звужене трактування відповідачем змісту пункту 1 частини першої статті 10 Закону України № 3551-XII, відповідно до якого дія цього Закону поширюється на вказаних осіб, які померли внаслідок захворювання, виключно за умови, що це "захворювання, пов`язане з перебуванням на фронті або одержане в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів", суд вважає помилковим і таким, що не відповідає фактичному змісту релевантних норм матеріального права, а тому при вирішенні справи відхиляє як безпідставне.

Крім того, на думку суду, некоректним є посилання відповідача на абзац 8 пункту 1 статті 10 Закону України №?3551-XII, як на єдину та виключну підставу, що визначає право на отримання статусу члена сім`ї загиблого.

Як видно з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 звернулася за видачею посвідченням не як член сім`ї загиблого у зоні проведення АТО або бойових дій, а саме як дружина військовослужбовця, який помер від захворювання, одержаного під час проходження військової служби, що регулюється абзацом 1 пункту 1 статті 10 Закону.

Висновок Центральної військово-лікарської комісії СБУ від 09.12.2020 №?206/2358 однозначно підтверджує причинний зв`язок смерті полковника ОСОБА_2 з проходженням військової служби. Аналогічно і довідка Служби безпеки України від 19.11.2020 №?21/3/2-9/878-1621 засвідчує, що смерть настала саме в період служби.

Отже, жодних сумнівів у належності позивачки до категорії осіб, на яких поширюється дія вказаної норми, не виникає.

Натомість відповідач, замість аналізу підтверджених фактів та оцінки наданих документів у межах пункту 1 статті 10, формально переадресував позивачку до військового комісаріату, не наводячи жодного нормативного обґрунтування відмови та не мотивуючи правову підставу для не задоволення поданої заяви заяви.

Відтак суд констатує, що Управління, яке відповідно до пункту 7 Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302, є компетентним органом для видачі посвідчень членам сім`ї загиблих, фактично ухилилось від вирішення звернення по суті та надало формальну відмову без належної правової оцінки.

Окремо суд бере до уваги, що позивачка неодноразово намагалася вирішити питання у досудовому порядку, звертаючись із скаргами до різних органів влади, уповноважених на розгляд звернень, однак марно. У відповідь на усі такі звернення позивачка отримувала формальні роз`яснення або переадресації, а її питання по суті жодного разу не було розглянуто компетентним органом, як того вимагають положення Закону України №?3551-XII та Положення №?302. Така поведінка державних органів не свідчать про належне виконання публічно-правового обов`язку, а також дотримання принципу належного адміністративного провадження.

Суд вважає, що невиконання відповідачем встановленого законодавством обов`язку розглянути заяву позивачки, не надання мотивованої відмови із чітким посиланням на норми права, а також ігнорування правової природи звернення, яке стосувалося саме пункту 1 частини 1 статті 10, а не пункту 8 Закону України №?3551-XII, у своїй сукупності доводить протиправний характер його дій (бездіяльності).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що відповідачем не надано належних та достатніх доказів правомірності прийнятого рішення про відмову у видачі посвідчення члена сім`ї загиблого, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині є обґрунтованими і такими, що підтверджуються документально, а тому підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати позивачці посвідчення члена сім`ї загиблого, то суд виходить з такого.

Згідно з ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 (далі ? Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, треба зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ? ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, суть наведених рішень зводиться до вимоги надати заявникові такі заходи правового захисту на національному рівні, які би дозволили компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави ? учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб спосіб захисту був "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та до забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття та зазначеній нормі міжнародного права. Відсутність "бажаного" результату виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки "бажаний результат" встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах. Ефективний засіб захисту має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями треба розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями, оскільки вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження ? це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, позаяк саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним.

Відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача ? суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на викладене та враховуючи час, що минув з моменту отримання позивачкою неправомірної відмови, суд доходить висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача у цьому випадку буде ухвалення судом рішення про зобов`язання Управління соціальної та ветеранської політики Подільської районної в місті Києві державної адміністрації видати ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї загиблого, а саме полковника ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер під час проходження військової служби від захворювання, пов`язаного з проходження військової служби, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

Отже, адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак судові витрати позивачки на сплату судового збору у розмірі 908,00 грн стягуються на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації у видачі ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї загиблого.

Зобов`язати Управління соціальної та ветеранської політики Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи, видати ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї загиблого ? полковника ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер під час проходження військової служби від захворювання, пов`язаного з проходження військової служби.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціальної та ветеранської політики Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 );

2) відповідач: Управління соціальної та ветеранської політики Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (, місцезнаходження: вул. Ярославська, 31-Б, м. Київ, 04071).

Повне судове рішення складено 10.06.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович