Справа № 640/30696/20
Суддя: Леміщак Дмитро Михайлович
Дата ухвалення: 2025-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Житомир справа № 640/30696/20

категорія 102010000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 із позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення у формі висновку Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві від 30.10.2013 про визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню;

- зобов`язати відповідача розглянути повторно заяву ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон, з урахуванням висновків суду у даній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Єревані, Вірменія, та прибув до України у 1998 разом із сім`єю. У 2004 він закінчив школу, а у 2008 отримав вищу освіту в Національному університеті фізичного виховання і спорту України, здобувши кваліфікацію тренера з регбі. З 2000 він професійно займається регбі, є членом Федерації регбі України, неодноразово представляв Україну на міжнародних змаганнях. У 2011 уклав шлюб із громадянкою України, а у 2013 у нього народився син. У 2004 отримав паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , а у 2006 - закордонний паспорт. У 2019 звернувся за обміном закордонного паспорта на біометричний, але отримав відмову. У 2020 дізнався, що його паспорт визнано недійсним 30.10.2013 через ненадання документів про громадянство батька, хоча той мав паспорт громадянина України. Відсутність чинного паспорта обмежує його права, зокрема на виїзд за кордон, участь у змаганнях та возз`єднання з сім`єю, яка виїхала за кордон після 24.02.2022.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.12.2020 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 825-IX (в редакції Закону № 3863-ІХ) та Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399, проведено автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України; за його результатами справу передано на розгляд та вирішення Житомирському окружному адміністративному суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Житомирського окружного адміністративного суду від 07.03.2025 цю справу передано для розгляду судді Леміщаку Д.М.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 справу прийнято до провадження, вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні).

Ухвалу про прийняття справи до провадження доставлено в електронний кабінет відповідача 19.03.2025 о 08:47 год.

Відповідач до суду не подав ні відзиву, ні будь-яких інших заяв по суті справи (або інших процесуальних документів).

Частина 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У відповідності до положень ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами із прийняттям рішення відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.

12.03.2004 Голосіївським РУ ГУ МВС України в м. Києві Манукяну А.А. видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 . У січні 2006 він отримав закордонний паспорт серії НОМЕР_2 .

30.10.2013 Голосіївським РУ ГУ МВС у м. Києві винесено висновок про визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 недійсним через відсутність документів, що підтверджують громадянство його батька, ОСОБА_3 . Висновок затверджено Департаментом з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України.

У грудні 2019 ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про обмін закордонного паспорта на біометричний, але отримав відмову.

У вересні та жовтні 2020 року представник ОСОБА_2 , звернувся до відповідача з адвокатськими запитами щодо причин відмови у видачі біометричного паспорта та інформації про рішення щодо визнання документів недійсними. 17.09.2020 та 02.11.2020 відповідач повідомив, що паспорт визнано недійсним через відсутність документів, які підтверджують громадянство батька ОСОБА_2 .

Вважаючи висновок від 30.10.2013 та відмову у видачі закордонного паспорта протиправними, ОСОБА_2 звернувся до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про громадянство України" визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про громадянство України" громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 № 2235-ІІІ громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 № 2235-ІІІ громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Пунктом 8 частини першої статті 1 зазначеного Закону передбачено, що реєстрація громадянства України - це внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи.

Разом із тим, пунктами 1, 3 частини першої статті 2 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 № 2235-ІІІ закріплено, що законодавство України про громадянство ґрунтується, серед іншого, на принципах єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України.

Відповідно до п.п. 1-3 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13.11.1991) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13.11.1991 і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24.08.1991, зазначені у пункті 2, - з 13.11.1991, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Відповідно до п.п. 10.4 розділу Х Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 № 320 (чинного на час складання висновку), погашаються, уважаються недійсними та знищуються паспорти: які обмінюються у зв`язку зі зміною (переміною) прізвища, імені та по батькові; у разі встановлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); у разі непридатності паспорта для користування (пошкодження з різних причин, утрата фотокартки); осіб, громадянство України яких припинено; знайдені, замість яких видано нові; померлих громадян; зіпсовані під час заповнення; оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України; не отримані власником протягом року.

Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001 № 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України"" (далі - Порядок № 215/2001) визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 215/2001( тут і надалі - в редакції, чинній станом на час звернення позивача із заявою про видачу паспорта громадянина України) передбачено, що заяви та інші документи з питань громадянства подаються, зокрема, особою, яка проживає в Україні, - до районного, районного у місті, міського управління або відділу Міністерства внутрішніх справ України за місцем проживання особи.

Пунктом 8 Порядку № 215/2001 визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24.08.1991 постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка органу внутрішніх справ про те, що за станом на 24.08.1991 особа перебувала у громадянстві колишнього СРСР;

в) рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24.08.1991.

За правилами, викладеними у пункті 90 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215, головне управління міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі перевіряє відповідність оформлених документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства та підтвердженням наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України.

Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, начальник головного управління міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі або його заступник приймає рішення про встановлення належності особи до громадянства України.

Станом на момент розгляду заяви позивача про видачу паспорта основні положення практичної діяльності паспортної служби органів внутрішніх справ щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України визначався Наказом МВС України від 17.08.1994 № 316 "Про затвердження Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України".

Відповідно до п. 25 Наказу МВС України від 17.08.1994 № 316 "Про затвердження Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України" (із змінами і доповненнями в редакції, чинній на момент видачі паспорта (далі - Інструкція), громадяни, які втратили паспорти, подають до паспортної служби органу внутрішніх справ за місцем проживання письмові заяви із зазначенням у них, де, коли і за яких обставин втрачено паспорт, а також заяви форми № 1 і три фотокартки.

Заяви про втрату паспортів реєструються в загальному порядку по органу внутрішніх справ. На підставі заяв складаються довідки-висновки форми № 6 (додаток № 4) і заводяться справи про втрату паспортів, в яких у подальшому зосереджуються всі матеріали з цього питання. Справам привласнюються номери: чисельником - реєстраційні номери заяв, знаменником - порядкові номери справ у поточному році.

Згідно з п. 26 Інструкції, громадяни, які заявили про втрату паспорта, перевіряються за обласним адресним бюро, при необхідності особа перевіряється службою віз і реєстрації щодо належності до громадянства України.

Якщо втрачені паспорти були одержані в органах внутрішніх справ не за місцем проживання заявників, то водночас із перевіркою за адресним бюро надсилаються запити за формою № 7 (додаток № 5) із доданням фотокарток заявників для підтвердження видачі паспортів таким особам і одержання відомостей про них.

Відомості, вказані в запитах, додані до них фотокартки порівнюються з даними і фотокартками заяв форми № 1, а також проводиться перевірка таких осіб за оперативними обліками органів внутрішніх справ. Про наслідки перевірки ініціаторам запитів надсилаються відповіді за формою № 8 (додаток № 6) з доданням копій заяв форми № 1. Одночасно в розділі "Службові відмітки" оригіналів заяв зазначається, коли втрачено паспорт і яким органом внутрішніх справ оформляється видача паспорта замість втраченого, після чого такі заяви вміщуються до архівної картотеки. Якщо особи, які перевіряються, знаходяться в розшуку, наслідки перевірки повідомляються негайно телеграфом з висиланням відповідних матеріалів поштою. Запити, пов`язані із втратою паспортів, надсилаються не пізніше наступного дня після надходження заяв, а відповіді висилаються не пізніше 48 годин після надходження запитів.

Пунктом 28 вказаної Інструкції передбачено, що при підтвердженні видачі втрачених паспортів заявникам і встановленні їх осіб складаються висновки про видачу паспортів замість втрачених, які затверджуються начальниками органів внутрішніх справ або їх заступниками. У цих випадках у заявах форми № 1 у рядку "Паспорт виданий на підставі" вказується "замість втраченого" і вносяться відомості про втрачений паспорт.

Суд звертає увагу, що видачі документу, який посвідчує особу громадянина України, передувало подання позивачем (його представником) відповідних документів та проведення суб`єктом владних повноважень їх перевірки. Жодних зауважень до документів та порядку їх надання в уповноваженого органу не було.

За результатами розгляду вказаної заяви позивача та поданих ним документів, після здійснення відповідної перевірки, Голосіївським РУ ГУ МВС України в м. Києві 12.03.2004 було видано паспорт ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 .

Суду не надано доказів подання під час оформлення паспорту громадянина України від 12.03.2004 серії НОМЕР_1 , виданого Голосіївським РУ ГУ МВС України в м. Києві, свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

За таких обставин суд дійшов висновку, що не може бути підставою для вилучення та знищення паспорта громадянина України та обставина, що паспорт було оформлено з порушенням Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України. Ці порушення, навіть якщо і були допущені, то не з вини позивача.

Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи. Так, розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин", яка породжує у громадян впевненість у тому що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що втручання відповідача у приватне життя позивача не відповідало закону, воно жодним чином не було виправданим та необхідним у суспільстві та не було пропорційним законній меті його здійснення, тобто необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, не був дотриманий.

Так, приймаючи рішення про вилучення і знищення паспорта позивача, відповідач не врахували тих обставин, що з моменту отримання ОСОБА_2 паспорта громадянина України 12.03.2004 пройшов тривалий проміжок часу.

Суд з огляду на принцип верховенства права вважає, що прийняття рішення про вилучення та знищення паспорта громадянина України через 9 років після видачі особі паспорта громадянина України, вочевидь не може вважатися виправданим та необхідним, отже воно не відповідає справедливому балансу між цілями, яких намагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача, які настали внаслідок прийняття цього рішення.

Таким чином, суд вважає, що прийнятий 30.10.2013 Голосіївським РВ ЦМУ ДМС у м. Києві висновок про визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 недійсним підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 Р. № 152 (далі - Порядок № 152).

З а змістом пункту 10 Порядку № 152 оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта для виїзду за кордон територіальними органами/ територіальними підрозділами ДМС здійснюються через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Головний обчислювальний центр Реєстру) у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" (далі - Центр).

Документи для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон в Україні подаються до центрів надання адміністративних послуг, державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, і його відокремлених підрозділів (далі - уповноважені суб`єкти), територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС (пункт 19 Порядку № 152).

Відповідно до пункту 38 Порядку № 152 заявник для обміну паспорта для виїзду за кордон звертається до працівника територіального органу/територіального підрозділу ДМС або уповноваженого суб`єкта та подає документи, передбачені пунктом 35 і 36 цього Порядку, а також:

1) паспорт для виїзду за кордон, що підлягає обміну;

2) документи, що підтверджують обставини, у зв`язку з якими паспорт для виїзду за кордон підлягає обміну (у випадках, передбачених підпунктами 1 і 2 пункту 6 цього Порядку);

3) заяву про повернення паспорта для виїзду за кордон, що підлягає обміну, після його анулювання у зв`язку з наявністю в ньому віз або у випадках, якщо такий паспорт є підставою для отримання/продовження дозвільних документів на проживання в іноземній державі.

Рішення щодо оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації особи та перевірки факту належності до громадянства України (пункт 50 Порядку № 152).

За змістом пунктів 82-83 Порядку № 152 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, закордонна дипломатична установа має право відмовити заявнику в оформленні або видачі паспорта для виїзду за кордон, якщо:

1) особа не є громадянином України;

2) стосовно видачі паспорта для виїзду за кордон звернулася особа, яка не досягла 16-річного віку, або її законні представники/уповноважена особа, які не мають документального підтвердження повноважень на отримання паспорта для виїзду за кордон;

3) особа вже отримала два паспорти для виїзду за кордон, які є дійсними на день звернення (крім випадків, передбачених пунктом 22 цього Порядку);

4) заявник подав не в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі паспорта для виїзду за кордон;

5) дані, отримані з відомчих інформаційних систем, баз даних Реєстру, картотек, наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави, органів місцевого самоврядування або підприємств, установ та організацій, не підтверджують інформацію, надану заявником.

У рішенні про відмову в оформленні або видачі паспорта для виїзду за кордон, яке доводиться до відома заявника в порядку і строки, встановлені законодавством, зазначаються підстави відмови.

Оскільки під час розгляду справи судом встановлено протиправність висновку від 30.10.2013, який слугував підставою для прийняття рішення про відмову позивачу в обміні паспорта громадянина України для виїзду за кордон, належним способом захисту порушеного права позивача стане зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області розглянути повторно заяву ОСОБА_2 про заміну паспорта громадянина України для виїзду за кордон з урахуванням висновків суду у даній справі.

Аналогічний підхід застосування зазначених норм права, у подібних правовідносинах з тотожнім предметом спору, висловлений Верховним Судом у постановах від 13.08.2020 у справі № 820/1042/17, від 02.08.2019 у справі № 826/9758/18 і від 21.11.2019 у справі № 810/1594/18.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо стягнення на користь позивача понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 31500,00 грн суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 1 статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Так, з матеріалів справи вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу у цій справі становлять у 31500,00 грн.

Суд звертає увагу, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Досліджуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу на предмет їх обґрунтованості та пропорційності, суд звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.09.2020 у справі № 360/3764/18, за якою при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, викладеної, зокрема, у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Таким чином, аналізуючи документи надані представником позивача на підтвердження витрат на правничу (правову) допомогу, враховуючи категорію та складність справи, ціну та предмет позову, а також те, що розгляд справи відбувся в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без виклику сторін, виходячи з обсягу та характеру доказів у справі (відсутності експертиз, відсутності виклику свідків, тощо), суд вважає розмір вартості наданих послуг є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та результатом розгляду справи, а отже, вимоги про відшкодування 31500,00 грн витрат на правничу допомогу - необґрунтованими та такими, що не відповідають критеріям реальності та розумності, тому за критеріями обґрунтованості розміру та пропорційності до предмета спору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу в сумі 2500,00 грн.

Суд роз`яснює, що за змістом положень Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення у формі висновку Голосіївського РУ ГУ МВС у м. Києві від 30.10.2013 про визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1681,60 грн (однієї тисячі шістсот вісімдесят однієї гривні 60 копійок) та витрати на правову (правничу) допомогу в сумі 2500,00 грн (двох тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено: 10 червня 2025 р.

10.06.25